A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A Hanauma-öböl
az egyik legkedvesebb hely számomra az egész világon.
Hawai-ban nőttem fel. Nekem ez volt a hátsó udvar.
Itt alakult ki bennem a természet szeretete.
Gyerekkoromban a „természet” és a mindennapi élet színtere
egy és ugyanaz volt,
egy alapvető része az életünknek.
Szeretnék tenni azért, hogy a világ természeti helyei
megmaradjanak a gyermekeim és az unokáim számára.
Ünnepeljék velem együtt
bolygónk legpompásabb nemzeti parkjait és vadonjait,
járjuk be együtt közös örökségünk természeti csodáit.
A CSODÁK VILÁGA
Anyám mesélte, hogy amikor várandós volt,
kijárt ide az óceán hangját hallgatni,
és nézni, ahogy a hullámok körülölelik a korallzátonyokat.
Azon tréfálkozott, hogy ettől lettem olyan nyugodt gyerek.
Szóval rengeteg időt töltöttem itt már akkor, amikor még meg se születtem.
Hatéves voltam, amikor a Hanauma-öböl
csatlakozott az egyre növekvő számú természetvédelmi területekhez.
Az egyszerű óhajból, hogy a vadon egy darabját
az emberek kedvtelése céljából megőrizzék, nemzetközi mozgalom indult útjára
e területeknek a jövő számára való megőrzéséért.
Ezek a helyeken kiléphetünk a mindennapi élet nehézségei közül,
és gyermekeink óriási élményben részesülnek.
Menedékhelyet biztosítanak a veszélyeztetett fajok számára,
és kitűnő terepet a tudományos kutatásoknak.
Nem csak életformák sokasága nevelődik fel bennük,
de klímaszabályozó hatásuk van,
tisztítják a levegőt
és a vizeket.
Amikor az emberiség megkezdte néhány természeti területek védelmét,
még nem tudta, mekkora jelentőségük lesz a későbbiekben.
Napjainkra ezek a területek lettek a vadonélő állatok
és a természetes növényzet utolsó védőbástyái.
Némelyikük ma is olyan nehezen megközelíthető,
hogy még csak most kezdjük felfejteni a titkaikat.
Például az Afrika nyugati partvidékén, Gabonban található Loango Nemzeti Park.
A trópusi erdőket lakó állatok menedékhelye.
Sok itt élő állatot azonban pontosan ugyanaz a terület vonz magához.
A tengerpart.
Az egyik utolsó olyan hely, ahol a Kongó-medence hatalmas esőerdeje
az Atlanti óceánnal érintkezik.
A bivalyok olyan füvet legelnek,
melyet tengeri só borít…
egy olyan ásványi anyag, ami az esőerdőben elég ritka.
Egy bojtosfülű disznó…
friss tengeri herkentyűre éhesen.
Afrikai erdei elefántjai is lejönnek a partra,
ahol összetalálkozhatnak a tenger óriásaival.
Mint ez az egytonnás kérgesteknős például.
És van itt még egy olyan lény,
aki rájött, hogy aknázhatja ki tökéletesen a tengerpart előnyeit.
Napközben a vízilovak nem hagyják el az édesvizű lagúnákat.
Védik magukat a naptól.
Amikor közeledik az este,
általában elballagnak kedvenc legelőhelyeikre.
Ez a srác azonban nem.
Neki más tervei vannak.
Ő egyenesen a habokba veti magát!
Háromtonnás teste könnyebnek érződik a sós vízben.
A hullámok lemossák az élősködőket,
és enyhítik a frissen szerzett karcolások és sebek fájdalmát.
Sehol máshol nem látni vízilovat
az Atlanti óceánban.
De nem csak azért jött, hogy megmártózzon.
Egy kedvező áramlatra vár.
A dagadó hullámokkal a part mentén észak felé sodortatja magát.
Egészen kedvenc vacsorázóhelyéig.
Most már megjött az étvágya, így egész éjszaka ellegelészik itt.
Amikor a partvonalon bealkonyul, a többi víziló is követi a példáját.
Elhagyják a lagúnát, és meglovagolják a hullámokat.
A Loango Nemzeti Park szörföző vízilovai.
Ez csak egyetlen példa arra,
milyen meglepetésekkel szolgálhat számunkra a természet,
feltéve, hogy engedjük virulni.
A természet megmaradt erődítményei
sokszor nehezen elérhető területeken találhatók,
ami a nemzeti parkokat fontos és értékes menedékhellyé teszi
mind az ikonikus állatfajok,
mind a ritka és különleges teremtmények számára.
Afrika ellenkező oldalán, Madagaszkár szigetén található
az elzárt Tsingy de Bemaraha Nemzeti Park.
Ennek a megközelíthetetlen sziklaerődnek a területén
olyan fajok alakultak ki, melyek sehol máshol nem fordulnak elő.
Egy sziklaleguán,
melyet nemrég fedeztek fel, és még soha ezelőtt nem filmeztek le.
Hosszú ujjai és karmai a puszta sziklafalon való kapaszkodást segítik.
A csúcsokat körülvevő erdők olyan ritka lényeknek nyújtanak menedéket,
melyeknek az egyetlen természetes előfordulási helye
a Tsingy.
Ezek közé tartoznak a park legrejtőzködőbb lakói,
a Decken-szifakák.
Ezek közül a veszélyeztetett lemúrok közül sokan a parkot tekintik otthonuknak.
A legtöbb emberszabásúhoz hasonlóan, idejük jókora részét
a fák koronájának biztonságában töltik.
A kis csoportnak egy új szereplőről kell gondoskodnia.
Mindössze nyolchetes, de ereje hamarosan próbatételre kerül.
Ezért a mamától sok bátorítást kap.
Ki kell alakítani az önbizalmát, hogy el merjen távolodni tőle,
és felfedezze a számára ismeretlen világot.
A mászás és az ugrálás
ebben a parkban az életre való felkészülés legjobb módszerei.
Idővel kilenc métert is meg tud majd tenni egyetlen ugrással.
Egyelőre apránként halad.
A kicsinek talán nem szegi kedvét a nyomasztó hőség sem,
de a többiek takarékoskodnak az erejükkel,
és az árnyékban pihennek.
A száraz évszak derekán járunk.
A szifakák tápláléka főleg levelekből és vízből áll.
De az általuk lakott erdőrészben kezdenek elfogyni a tartalékok.
Friss ennivaló
már csak a csúcsok közt elhelyezkedő, kisebb árnyas helyeken található.
A nőstények úgy határoznak, ideje nekivágni az útnak.
Egy borotvaéles kőtüskékből álló útvesztő fekszik köztük
és a túlélés lehetősége között.
Alattuk pedig a tátongó mélység.
A kicsinek minden erejével kapaszkodnia kell.
A mamának pedig, kettejük súlyával terhelve,
tűpontosan kell kiviteleznie minden mozdulatot.
Egyetlen botlás is végzetes lehet.
Igazi labirintus,
de ők ismernek egy titkos útvonalat.
Egy nap ő is meg fogja tanulni,
de egyelőre nincs más dolga, mint kapaszkodni,
jó erősen.
Tapasztalt vadászok fürkészik a jól belátható sziklákat.
Nem maradhatnak tovább fedezék nélkül.
A mama összeszedi maradék erejét,
hogy biztonságba érjenek…
és végül…
elérik a sziklák közt rejtőző menedékhelyet…
ahol rengeteg a nedvdús levél.
Egy veszedelmes és fárasztó utazás,
amit a kicsi még sokszor meg fog ismételni
a következő években.
Minél elszigeteltebb egy nemzeti park,
annál szokatlanabb lények lakják,
és annál különlegesebb a viselkedésük.
Ami a szigetek védelmét különlegesen fontossá teszi.
Az olyanokét, mint például ez a sziget Japán déli részén.
Itt található a Jakusima Nemzeti Park és egy ősi erdőség is.
A földön mohaszőnyeg.
A tájat füge- és banjánfa gyökerei
szövik át.
Óriási japánciprusok törnek a magasba,
némelyik közülük ezer évesnél is idősebb.
Az elszigeteltség átformálta az itt élő állatokat.
A szigeten élő változatok, gyakran kisebbek szárazföldi rokonaiknál.
A szikaszarvas magassága mindössze 90 centiméter.
A száraz levelek megtöltik ugyan a gyomrát,
de nem túl ízletesek.
És nem elégítik ki az édesség utáni vágyakozását.
Bárcsak elérhetné a magasban növő bogyókat és gyümölcsöket!
De Jakusimán előfordul, hogy a gyümölcs egyszerűen a lábunk elé hullik.
Csak tudni kell, hol érdemes keresni.
Japán makákók.
Ez az a bagázs, akiket keresett.
Most már türelmesnek kell lennie.
A makákók jelentik az összeköttetést
a sziget legédesebb gyümölcséhez.
Azt mondják, türelem rózsát terem.
A szarvasok tudják, hogy ezek a majmok
eléggé összevissza étkeznek.
A gyümölcs, amit lepotyogtatnak, tele van cukorral.
A mennyiség azonban korlátozott.
A szarvasok az utolsó cseppig kiélvezik a lakomát.
Az elfoglalt szarvasbika tökéletes játékszer.
Úgy látszik, semmi nincs ingyen.
A jóllakásért cserébe
a szarvas kénytelen autókáztatást vállalni.
A szövetségeseket tanácsos megőrizni.
De most már határozottan itt a végállomás.
Nemzeti parkjaink sokkal többet tesznek
az állatok ennivalóval és menedékhellyel való ellátásánál.
Még csak most kezdjük megérteni a vadon védelmének valódi hasznát.
1872-ben
az Egyesült Államok nyugati oldalán található Yellowstone-t
a világon elsőként nyilvánították nemzeti parkká.
Nyolcezer négyzetkilométernyi őstermészet.
Geológiailag aktív
és gyönyörű.
A 48 egybefüggő állam területén sehol máshol nem élnek vadállatok
ilyen sűrűségben.
Amerika egyik legnagyszerűbb ötlete.
Valami, amit az emberek hasznára és örömére hoztak létre.
Ami sikert aratott, és egy nemzetközi mozgalmat indított el.
Mára a világ földterületeinek 15%-a,
és óceánjainknak majdnem 8%-a védelem alá került.
Legtöbbjük már az én életemmel egy időben.
Felismertük ezeknek az utolsó, eredeti állapotukban létező helyeknek
a valódi értékét,
és azt is, hogy ami ezekben a parkokban történik,
az mindannyiunkra kihatással van.
Vegyük az esőerdőket például.
Ezekben él a bolygó élőlényeinek több mint a fele.
Ha valaki számára nem egyértelmű, hogy miért olyan fontos
ennek a biodiverzitásnak a védelme, vegyék fontolóra a következőket.
Gyógyszereinek egynegyede az esőerdőkből ered.
Ma is fedezünk fel olyan orvostudományi újdonságokat,
amelyek eddig elkerülték a figyelmünket.
Costa Ricában, a Manuel Antonio Nemzeti Parkban
még az ismerősnek tűnő arcok is meglepetéssel szolgálhatnak.
Egy háromujjú lajhár évezi a napsütést.
Minden emlősök közül a leglassabb anyagcseréjével
nem engedheti meg magának az energiapazarlást.
De éhes.
Szerencséjére nem kell messzire mennie.
Ha valakinek egyetlen falevél megemésztése egy hónapig tart,
akkor a megfelelő levél kiválasztására is rászánhatja az időt.
Ahogy minden lajhár, ő is nagyon rosszul lát.
Ezért inkább szimatolva választja ki a legjobb leveleket.
A szárazak nem kellenek.
Végül rátalál a tökéletes példányra.
A vacsorázással azonban várnia kell.
Az esőtől átfázik.
A majmoktól eltérően
ő nem tudja gyors mozgással átmelegíteni magát.
De az esőerdő tökéletes napozóágyat biztosít számára,
amelyben véghez vihet egy ügyes bűvészmutatványt.
Színt vált, a szőre élénk zölddé változik.
Ezt az egyedi árnyalatot egy olyan alga okozza,
amit eddig csakis lajhárokon találtak meg.
De ennél többről van szó.
A lajhár szőrében egy egész mikroszkopikus állam működik.
Legalább 80 különböző faj otthona…
köztük a lajhármolyokkal,
akik teljes felnőttkorukat gyengéd házigazdájuk testén töltik.
A nap által átmelegített, vastag és nyirkos bunda
tökéletes körülményeket biztosít a bundájában élő apró világ virulásához.
Ezért gondolják a tudósok, hogy ez a lajhár
mindannyiunknak hasznára lehet.
Olyan ő, mint egy kis gyógyszergyár.
A szőrében élő gombák olyan vegyi anyagokat termelnek,
amelyek képesek lehetnek szembeszállni a rákkal, a maláriával,
és az antibiotikumnak ellenálló baktériumtörzsekkel.
Ha meg tudjuk védeni őt, és az esőerdőt, ahol él,
ez az álmatag lajhár mindannyiunk megmentője lehet.
Parkjaink és lakóik védelme érdekében vigyáznunk kell
a határaikon kívül fekvő lévő földek és vizek állapotára is.
Mert bármilyen távol fekszik is egy természetvédelmi terület,
összeköttetésben áll a külvilággal…
a szél mozgásán,
a vizeken,
és az állatvilágon keresztül.
Ausztrália északi partjai felett
negyedmillió hasadtujjú lúd gyűlik össze…
útban a Kakadu Nemzeti Park felé.
A táj meghatározó elemei a mocsarak, a folyók,
és a billabong néven ismert holtágak.
Az itt élők sorsának alakítója a vizek változó állapota.
A száraz évszakban ezek a ludak vízigesztenyét lakmározhatnak,
ami a sekély iszapos vízben hozzáférhetővé válik számukra.
Ami az egyik állatnak szerencse, egy másik számára veszélyforrás lehet.
Bordás krokodilok,
a világ legnagyobb hüllői.
E ragadozók számára a száraz évszak veszélyes időszak.
A majdnem 5 méteres hímnek, a mélyebb víz felé tartva
át kell haladnia egy rivális hím felségterületén.
Mégis érdemes vállalnia a kockázatot.
Aki nem mozdul idejében, azzal megtörténhet, hogy magába temeti
a kiszáradó sártenger.
Ő azonban eléri a folyórendszert, ami a Kakadut összeköti a tengerrel.
A célja most az, hogy minél gyorsabban haladjon.
Nem törődik a szokásos zsákmányállatokkal.
Amerre tart, jobb lehetőségek várják.
A Cahills átkelőhely,
amit amit kizárólag az év legmagasabb dagálya önt el.
A krokodil időzítése tökéletes volt.
Ahogy a folyó vízszintje emelkedik, a tenger felől érkező tengeri márnák
kihasználják ezt az egyetlen lehetőséget a keresztüljutásra.
majd folytatják útjukat a folyón felfelé, az ívóhelyükhöz.
És ezt a krokodilok is tudják…
ezért itt kerül sor,
jó eséllyel a világon a legnagyobb, bordás krokodil találkozóra.
A víz azonban olyan zavaros, hogy a halakat nem lehet látni.
Ezért kiterjeszti a végtagjait,
és kinyújtja az ujjait.
A pikkelyei tele vannak nyomásérzékelő receptorokkal.
Szétterpeszkedve pontosabban tudja követni a zsákmányállat mozgását.
Az ösztönei által vezérelt tengeri márna nem fordul vissza.
Ezeké az ősi ragadozóké az állatvilág legerősebb harapása.
Később, mindössze egy órával a dagály tetőzése után…
az egésznek vége.
Ő visszatér magányos életéhez,
élvezni a park védelmét,
és a Kakadun túli tengerek felől érkező gazdag zsákmányt.
A Nagy-korallzátony Ausztráliában.
2400 kilométernyi zátony, atollok és szigetek.
A világ legnagyobb korallzátony rendszere.
Legnagyobb része védett tengeri park.
A víz alatt
tomboló élet és sokszínűség.
Egy nyüzsgő vízalatti metropolisz.
A korallzátonyok az óceánnak csak 1%-át teszik ki,
de a tengeri élőlények egynegyedének életfeltételeit biztosítják.
A Nagy-korallzátony olyan különleges,
hogy a legapróbb részletei is óriási jelentőséggel bírnak.
A Raine-sziget mindössze 800 méter hosszú,
egy aprócska homoksáv a hatalmas óceánban.
A park jelenti a mentőövet a régióban élő, veszélyeztetett közönséges levesteknősök
90%-ának számára.
Minden nyáron ezrével vándorolnak ide
óriási távolságokból, a Csendes-óceánon át,
hogy elérjék ezt az apró szigetet…
a világ legnagyobb levesteknős fészkelőhelyét.
Közel egymillió tojást raknak le a homokba minden szezonban…
ahogy ezer év óta mindig.
De a világ mostanában gyorsan változik.
A gyorsuló ütemű klímaváltozás
pusztító hatású.
A kikelő teknősök nemét a fészek hőmérséklete határozza meg.
A forróbbá vált homok eredményeképp a kikelő tojások 99%-a
nőnemű.
És ez még nem minden.
Ahogy a bolygó melegszik, és a tengerek szintje emelkedik,
a fészkeket eláraszthatja víz, ami a tojások pusztulását jelenti.
A part nagy része csak néhány centivel van a tenger szintje felett,
így a Raine-sziget komoly veszélyben van.
Azt mondják, mi vagyunk az első olyan generáció,
amelyik érzi a globális felmelegedés hatását,
és az utolsó, amelyik még tehet ellene valamit.
Nemzeti parkjainkat, a bolygó többi részéhez hasonlóan,
veszélyezteti az extrém időjárás
és a növekvő környezetszennyezés,
valamint a biológiai sokféleség és a természetes lakóhelyek elvesztése.
Ezek részben olyan döntések eredményei, melyeket mindannyian meghozunk
a mindennapi élet során.
A saját épségünket tesszük kockára…
és az utánunk jövőkét.
De nem vagyunk tehetetlenek.
Még változtathatunk a dolgokon.
Ha most elkezdünk cselekedni.
Néhány természetvédelmi területen már elkezdtük.
Afrika szívében, Ruandában működik a Volcanoes Nemzeti Pak.
Azután, hogy népirtás szaggatta szét,
a kis ország újjáépült.
Ahogy Ruanda gyógyulni kezdett,
előtérbe helyezték a természetvédelmet.
A termékeny vulkáni talaj művelése egy szerény kőfalnál véget ér.
A határvonalon túl
a veszélyeztetett hegyi gorillák két utolsó populációjának egyike él.
A család a végsőkig kiélvezi a bambusz kínálta lehetőségeket.
Ebben a csoportban kilenc nőstény van,
beleértve ezt az anyát az újszülöttjével,
aki az egész park legfiatalabb gorillája.
Még csak három hetes, alig tudja a fejét tartani.
Néhány hónap múlva nevet fog kapni
a ruandai kormánytól, egy olyan ceremónián,
amivel minden újszülött gorillát megünnepelnek.
Ő és hét testvére egy valóságos gyerek-özön részét képezik,
melynek révén a hegyi gorillák száma megkétszereződött.
Míg a papa, Mirambo
szundít egyet,
három éves fia, Paradiso
éberen figyeli a családot.
Úgy tűnik, szeretné kivívni a papája elismerését…
és megvan benne mindaz, amire egy leendő vezetőnek szüksége lehet.
Bár egy kis gyakorlásra még szüksége lesz.
A Volcanoes Nemzeti Park valódi paradicsom a gorillák számára,
de ez nem volt mindig így.
40 évvel ezelőtt az orvvadászat és a természetes lakóhelyek tönkretétele
mindennapos gyakorlat volt.
De a gorillák védelmére tett erőfeszítések eredményeképpen
Mirambo és családja ma már biztonságban vannak.
Akkor is, ha elhagyják az erdő védelmét.
Óvatosan átkelnek a park kőkerítésén.
Mások is kijárnak a parkból finomságokat keresni.
A ritka aranycerkófok, akik ezekben a hegyekben élnek,
azért jönnek, hogy krumplit csórjanak.
De a vadállatokat ne bántja senki.
És a gazdálkodókat sem éri veszteség.
A megrongált termésért kártérítést kapnak,
és a bevételt, amit az állatok által idevonzott turisták hoznak,
a helyi közösségekben fektetik be.
Vagyis lehetséges fenntartható módon együtt élni a természettel.
És a park területének növelését tervezik.
Gondoskodni szeretnének arról, hogy mire Paradiso lesz a főnök,
biztonságban élhessen itt a fajtársaival együtt.
Az aktív természetvédelem felelős módon való gondoskodást jelent
a nemzeti parkoknak és lakóiknak az összességéről.
A Yellowstone Nemzeti Parkban a lakók közé
nemzeti identitás szempontjából alapvető jelentőségű fajok is tartoznak.
Kicsivel több mint 100 évvel ezelőtt
az amerikai bölényt kihalás fenyegette.
Ma, a fák védelmében,
egy néhány perce született bölény borjú.
Hamarosan ő is elég erős lesz ahhoz, hogy felfedezze a világot,
és találkozzon játszótársaival.
Ma mintegy 50 ezer bölény járja a Yellowstone parkot,
és ők jelentik az egyik fő látnivalót az évi több millió látogató számára.
Először megpillantani a bölényeket olyan élmény volt,
amit soha nem fogok elfelejteni.
Itt történt az, még gyerekként,
hogy először kezdtem felfogni a saját helyemet a természetben.
Hogy a része vagyok valami nálam sokkal nagyobb dolognak.
Szeretném, ha mindenkinek lehetősége lenne ellátogatni egy nemzeti parkba.
Megérezni azt a tiszta örömöt és csodát, amit a természetben átélhetünk.
Megérteni, hogy mindannyian részei vagyunk ennek a csodálatos természeti világnak.
Minden lélegzetvételünk.
Minden korty víz, amit megiszunk.
Az orvostudomány és a természettudomány sok-sok felfedezése.
A z őstermészet szövete számtalan módon kapcsolódik össze az életünkkel.
A mi feladatunk, hogy megvédjük,
gondoskodjunk róla,
és továbbadjuk a következő generációnak.
Tartsanak velem, fedezzük fel együtt az egész bolygó
legkülönlegesebb nemzeti parkjainak titkait és csodáit.
A feliratot fordította: Pers Dóra