NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Hanauma Bay on yksi suosikkipaikoistani.
Vartuin Havaijilla. Tämä oli takapihani.
Rakkauteni luontoon alkoi täältä.
Varttuessani luonto ja arkiset paikat olivat sama asia,
elintärkeä osa elämää.
Haluan varmistaa, että luonto säilyy lapsiani ja lapsenlapsiani varten.
Liittykää seuraani juhlimaan upeimpia kansallispuistoja ja luontoa.
Tämä on matka halki jakamiemme luonnonihmeiden.
LUMOAVA MAAILMA
Äitini mukaan hänen ollessaan raskaana -
hän tuli tänne kuuntelemaan merta -
ja katsomaan koralliriuttojen yli lyöviä aaltoja.
Se oli kuulemma syy rauhallisuuteeni.
Olin viettänyt täällä paljon aikaa jo ennen syntymääni.
Ollessani kuusivuotias Hanauma Baysta tuli suojelukohde.
Se, mikä aloitti ihmisten halun suojella luontoa,
on kasvanut maailmanlaajuiseksi liikkeeksi suojella alueita tuleville sukupolville.
Niihin voi paeta arkipäivän murheita.
Ne inspiroivat lapsiamme.
Ne suojelevat vaarantuneita lajeja -
ja tarjoavat tutkimuspaikan tieteelle.
Ne ylläpitävät luonnon monimuotoisuutta,
säätelevät ilmastoa,
puhdistavat ilmaa -
sekä vettä.
Ihmiskunnan aloittaessa suojelutyön -
emme tienneet, kuinka tärkeää se olisi.
Nykyään ne ovat viimeisiä luonnon ja eläinten suojapaikkoja.
Jotkut ovat niin kaukaisia,
että niiden salaisuudet ovat vasta paljastumassa.
Tämä on Loangon kansallispuisto Länsi-Afrikan Gabonissa.
Se on suojapaikka trooppisille metsäneläimille.
Silti moni luontokappale kaipaa samaan paikkaan.
Rannalle.
Yksi viimeisistä paikoista, jossa Kongon sademetsä -
kohtaa Atlantin.
Puhvelit nauttivat merisuolalla maustetusta kasvillisuudesta.
Suolaa ei juuri löydy sademetsästä.
Pensselisika -
hamuaa mereneläviä.
Norsut tulevat rannalle seurustelemaan meren asukkien kanssa.
Kuten tämän merinahkakilpikonnan.
Täällä on yksi otus,
joka osaa käyttää rannan palveluja hyödykseen.
Päivisin hipot pysyvät makeassa vedessä.
Suojassa auringolta.
Illan tullen -
ne lähtevät sisämaahan aterioimaan.
Vaan ei tämä kaveri.
Se kaipaa jotain muuta.
Se suuntaa aaltoihin.
Sen painava ruho tuntuu kevyemmältä merivedessä.
Aallot pyyhkivät parasiitit mukanaan ja rauhoittavat ruhjeita.
Missään muualla ei näe hippoa Atlantissa.
Se ei tullut vain kastautumaan.
Se odottaa aaltoja.
Se ratsastaa aalloilla rannikkoa pohjoiseen.
Kunnes se päätyy ruokapaikkaansa.
Nyt kun ruokahalu on yltynyt, se aterioi koko yön.
Auringon laskiessa muut hipot seuraavat esimerkkiä.
Laguunit jäävät hetkeksi rauhaan.
Loangon surffaavat hipot.
Luonto voi yhä yllättää meidät,
kunhan annamme sen kukoistaa.
Luonnon viimeiset linnakkeet -
ovat usein hankalissa paikoissa -
tehden kansallispuistoista tärkeitä turvapaikkoja -
ikonisille eläimille -
sekä ainutlaatuisille otuksille.
Afrikan toisella puolella, Madagascarilla,
sijaitsee Tsingy de Bernarahan luonnonpuisto.
Tämä kivilinnake -
tarjoaa kodin eläimelle, jota ei muualla näe.
Sarvikuonoleguaanin -
ensiesiintyminen kameralle.
Sen pitkät sormet ja kynnet auttavat sitä tarttumaan kivikkoon.
Kiviä ympäröivä metsä suojelee harvinaisia eläimiä,
joita ei kohtaa muualla.
Tässä on puiston ujoin asukki.
Propithecus deckenii.
Moni vaarantuneista makeista asuu täällä.
Muiden kädellisten tapaan ne elävät lähinnä puissa.
Tällä pienellä ryhmällä on uusi vastuu.
Kahdeksanviikkoisen poikasen voimia koetellaan pian.
Emo rohkaisee sitä.
Se kannustaa poikasta lähtemään liikkeelle -
tutkimaan uutta maailmaa.
Kiipeily ja hyppiminen on parasta harjoitusta elämää varten.
Pian sen loikat ovat yhdeksänmetrisiä.
Mutta nyt se ottaa pieniä askelia.
Sitä kuumuus ei haittaa,
mutta muut säästävät energiaansa lepäämällä varjossa.
On kuivan kauden huippu.
Makit saavat ruokansa ja vetensä lehdistä.
Mutta resurssit ovat vähissä.
Tuoretta ruokaa on vain varjoisissa paikoissa -
kivikkojen välissä.
Naaraat lähtevät liikkeelle.
Terävien huippujen labyrintti on niiden ja selviytymisen välissä.
Kivikot muodostavat kuiluja.
Poikasen on käytettävä kaikki voimansa pysyäkseen kyydissä.
Emon on oltava erityisen tarkkana poikasen painon takia.
Virhe voi olla kohtalokas.
Ne tietävät salaisen reitin labyrintin läpi.
Poikanenkin oppii sen,
mutta nyt sen on vain pidettävä kiinni -
ja tiukasti.
Metsästäjät pitävät kivikkoa silmällä.
Liikkeellä on pysyttävä.
Emon viimeinen pinnistys.
Turvapaikka lähestyy.
Viimein -
ne pääsevät kivikkojen väliseen turvapaikkaan,
joka on täynnä mehukkaita lehtiä.
Eeppinen ja uuvuttava matka.
Poikanen toistaa matkan useita kertoja tulevina vuosina.
Mitä eristyneempi puisto,
sitä erikoisempia sen eläimet -
ja niiden käytökset.
Saaret ovat siis erityisen tärkeitä suojelukohteita.
Tämä sijaitsee Japanissa.
Yakushiman kansallispuisto ja muinainen metsä.
Sammal peittää maata.
Viikuna- ja banianpuut -
punovat juurensa läpi maiseman.
Jättimäiset sugipuut,
jotkut yli tuhat vuotta vanhoja, nousevat korkeuksiin.
Eristyneisyys on muokannut puiston otuksia.
Moni on pienempi kuin serkkunsa mantereella.
Japaninhirvi on alle metrin korkuinen.
Kuolleet lehdet täyttävät,
mutta maukkaita ne eivät ole.
Eivätkä ne auta makeannälkään.
Kunpa se yltäisi hedelmiin ja marjoihin.
Yakushimalla riittää pudokkaita.
Jos tietää, mistä etsiä.
Japaninmakakeja.
Tätä jengiä hirvi etsikin.
Nyt sen on odotettava.
Makakit ovat avain metsän makeimpiin ruokiin.
Hyvää kannattaa odottaa.
Hirvet tietävät, että apinat -
ovat sotkuisia syöjiä.
Niiden pudottama ruoka on täynnä sokeria.
Mutta kaikille sitä ei riitä.
Hirvet nauttivat kesteistä, kun pystyvät.
Uroksesta tuleekin yhtäkkiä leikkikalu.
Ilmaisia lounaita ei ole.
Kiitoksena lounaasta hirvi joutuu ratsuksi.
Liittolaiset on pidettävä tyytyväisenä.
Tämä on viimeinen pysäkki.
Kansallispuistomme eivät tarjoa vain ruokaa ja suojaa.
Opiskelemme yhä luonnonsuojelun todellisia etuja.
Vuonna 1872 -
Yhdysvaltain Yellowstonesta -
tuli maailman ensimmäinen kansallispuisto.
Yli 800 000 hehtaaria luonnontilaa Kalliovuorilla.
Geologisesti aktiivinen -
ja upea.
Tämän enempää eläimiä ei ole juuri missään osavaltiossa.
Yksi Amerikan hyvistä ideoista.
Se perustettiin ihmisten iloksi.
Se aloitti kansainvälisen liikkeen.
Nykyään noin 15 % maasta ja lähes 8 % meristä on suojeltu.
Suurin osa elämäni aikana.
Olemme ymmärtäneet viimeisten luonnontilojen tärkeyden -
ja että puistojen tapahtumat vaikuttavat meihin kaikkiin.
Esimerkiksi sademetsät.
Yli puolet maaeliöistä elää niissä.
Jollet tiedä, miksi moninaisuutta on niin tärkeää suojella,
mieti tätä: neljäsosa lääkkeistämme -
tulee sademetsistä.
Löydämme yhä uusia lääketieteen saloja -
täysin nenämme edestä.
Costa Rican Manuel Antonion kansallispuistossa -
tututkin kasvot voivat yllättää.
Kolmivarvaslaiskiainen nauttii auringosta.
Sillä on nisäkkäiden hitain aineenvaihdunta,
eikä se voi tuhlata energiaa.
Mutta nälkä painaa.
Onneksi sillä ei ole pitkä matka.
Se voi sulatella yhtä lehteä kuukauden, joten on paras löytää juuri se oikea.
Laiskiaisilla on huono näkö.
Niinpä se käyttää hajuaistiaan.
Vanhat eivät kelpaa.
Kunnes täydellinen löytyy.
Mutta illallinen saa odottaa.
Sade kylmettää sen.
Toisin kuin apinat, se ei voi lämmitellä nopeilla liikkeillä.
Mutta sademetsä tarjoaa täydellisen aurinkotuolin,
jossa voi tehdä siistin tempun.
Se vaihtaa värinsä vihreäksi.
Värin luo levä, jota löytyy vain laiskiaisista.
Eikä siinä kaikki.
Sen turkissa elää mikrokuningaskunta.
Ainakin 80 lajia kutsuu tätä kodikseen.
Laiskiaiskoi viettää aikuiselämänsä lempeässä isännässään.
Sen paksu, kostea, auringon lämmittämä turkki -
auttaa tätä pientä maailmaa kukoistamaan.
Siksi tieteilijät uskovat tämän laiskiaisen -
olevan kaikille hyväksi.
Se on lääketieteellinen tehdas.
Sen turkin sieni tuottaa kemikaaleja,
jotka voivat taistella syöpää, malariaa ja superbakteereja vastaan.
Jos voimme suojella sitä ja sen sademetsää,
tämä unelias laiskiainen voi pelastaa meidät.
Suojellaksemme puistojamme ja niiden asukkeja -
meidän on suojeltava maata ja vettä niiden rajojen ulkopuolella.
Koska jokainen suojeltu alue, jopa kaukaisetkin,
on yhteydessä ulkomaailmaan -
tuulen,
veden -
ja eläinten kautta.
Australian pohjoisrannikolla -
250 000 puuhanhea kokoontuu yhteen -
lentääkseen Kakadun kansallispuistoon.
Puistoa dominoivat kosteikot, joet ja billabongit,
jossa vesi muokkaa kaikkien eloa.
Kuivalla kaudella hanhet syövät matalikkojen paljastamia vesikastanjoita.
Yhden eläimen onni on toisen epäonni.
Suistokrokotiili,
maailman suurin matelija.
Kuiva kausi on niille vaarallista aikaa.
4,5-metrinen uros ylittää kilpailijan alueen päästäkseen syvempiin vesiin.
Se on riskin arvoista.
Krokotiilit voivat juuttua mutaan, jos ne eivät liiku ajoissa.
Se pääsee jokijärjestelmään, joka yhdistää puiston mereen.
Nyt tehtävä saa vauhtia.
Se ohittaa saaliinsa.
Parempiakin vaihtoehtoja on perillä.
Cahills Crossing,
tie, joka tulvii vuoden korkeimpien nousuvesien aikaan.
Ajoitus on täydellinen.
Joen noustessa mereltä matkaavat meriharjukset -
yrittävät ylittää tien -
ja jatkaa matkaansa lisääntymisalueelleen.
Krokotiilit tietävät sen.
Tämä on maailman luultavasti suurin suistokrokotiilien kokoontuminen.
Vesi on niin mutaista, ettei se näe kaloja.
Niinpä se käyttää raajojaan ja sormiaan.
Sen suomut ovat täynnä painesensoreita.
Näin se tuntee saaliinsa liikkeet tarkemmin.
Vaistojensa ajamina meriharjukset eivät käänny takaisin.
Nämä ikiaikaiset metsästäjät omaavat eläinkunnan vahvimmat leuat.
Vain tuntia myöhemmin -
kaikki on ohi.
Se palaa yksinäiseen elämäänsä -
puiston suojeltavaksi -
nauttimaan meristä tulevasta saaliista.
Australian Iso valliriutta.
2 400 kilometriä riuttaa, atolleja ja saaria.
Maailman suurin riuttajärjestelmä.
Suurta osaa suojelee meriluonnonpuisto.
Pinnan alla riittää elämää ja monimuotoisuutta.
Se on vilkas metropoli.
Korallit kattavat vain prosentin meristä,
mutta ne tukevat lähes neljäsosaa meren elämästä.
Iso valliriutta on niin ainutlaatuinen,
että pienimmilläkin paikoilla on iso rooli.
Raine Island on vain 800 metriä pitkä,
pieni piste isossa meressä.
Puisto on oljenkorsi 90 prosentille alueen vaarantuneista liemikilpikonnista.
Joka kesä tuhannet niistä matkaavat pitkiä matkoja -
tälle pienelle saarelle.
Se on maailman suurin liemikilpikonnien pesimispaikka.
Jopa miljoona munaa munitaan tänne kausittain.
Niin on tehty tuhat vuotta.
Mutta maailma muuttuu nopeasti.
Kiihtyvä ilmastonmuutos aiheuttaa tuhojaan.
Poikasen sukupuolen määrittää pesän lämpötila.
Kuumemmat hiekat tarkoittavat, että 99 % poikasista on naaraita.
Eikä siinä kaikki.
Planeetan kuumetessa ja veden noustessa -
pesäpaikat tulvivat hukuttaen munat.
Ranta on vain hieman merta korkeammalla,
joten Raine Island on vaarassa.
Olemme ensimmäinen sukupolvi, joka tuntee ilmaston lämpenemisen.
Ja viimeinen, joka mahtaa sille jotain.
Puistomme kuten planeettammekin -
on äärimmäisen sään,
saasteiden -
biodiversiteetin ja luonnon tuhoutumisen armoilla.
Osa niistä johtuu päivittäisistä valinnoistamme.
Vaarannamme hyvinvointimme -
kuin myös tulevien sukupolvienkin.
Emme ole voimattomia.
Voimme muuttaa asioita.
Jos toimimme nyt.
Joillakin suojelualueilla olemme jo toimineet.
Afrikan sydämessä on Ruandan Volcanoes-kansallispuisto.
Kansanmurhan revittyä maan kappaleiksi se rakennettiin uudelleen.
Ruandan toipuessa -
se laittoi suojelun etusijalle.
Rikasta vulkaanista maaperää viljellään kiviaitaan saakka.
Rajan tuolla puolen -
asuu kaksi viimeistä vuorigorillojen populaatiota.
Perhe nauttii bambusta.
Joukossa on yhdeksän naarasta sisältäen emon poikasineen.
Se on puiston nuorin gorilla.
Se on vasta kolmeviikkoinen ja tuskin jaksaa nostaa päätään.
Pian se saa nimen -
Ruandan hallituksen seremoniassa, joka juhlistaa jokaista uutta gorillaa.
Se ja sen seitsemän sisarusta ovat osa vauvabuumia,
joka on kaksinkertaistanut gorillojen määrän.
Niiden isä, Mirambo, ottaa nokoset.
Tämän kolmevuotias poika, Paradiso, tarkkailee perhettä.
Se haluaa tehdä vaikutuksen isään.
Sillä on potentiaalia johtajaksi.
Treeniä tarvitaan vielä.
Volcanoes-kansallispuisto on gorillojen paratiisi,
mutta niin ei ollut aina.
Vain 40 vuotta sitten salametsästys oli huipussaan.
Mutta gorillojen suojelun ansiosta Mirambo perheineen on turvassa.
Jopa niiden lähtiessä suojelualueelta.
Ne ylittävät puiston aidan.
Muutkin lähtevät herkkuja etsiessään.
Vain täällä elävät kultamarakatit tulevat etsimään perunoita.
Mutta eläimiä ei vahingoiteta. Maanviljelijöille ei tule menetyksiä.
Vahingot korvataan,
ja turismista tulleet rahat sijoitetaan paikallisiin yhteisöihin.
Ihmiset voivat elää kestävästi luonnon kanssa.
Puiston laajentamista suunnitellaan.
Paradison hallitessa aluetta -
sen lajin tulevaisuus on turvattu.
Aktiivinen suojelu -
auttaa monia kansallispuistoja ja niiden asukkeja.
Yellowstonessa se sisältää lajin, joka on tärkeä maan identiteetille.
Vain yli sata vuotta sitten biisoni oli sukupuuton partaalla.
Puiden suojissa on syntynyt uusi vasa.
Pian se jaksaa tutkia maailmaa ja leikkiä muiden kanssa.
Yellowstonessa on nyt 5 000 biisonia.
Ne ovat turistien päänähtävyyys joka vuosi.
En koskaan unohda ensikohtaamistani biisonin kanssa.
Lapsena -
aloin arvostaa paikkaani luonnossa täällä.
Olin osa jotain itseäni suurempaa.
Saisivatpa kaikki tilaisuuden vierailla kansallispuistossa.
Tuntea luonnon ilon ja ihastelun.
Ymmärtää, että olemme kaikki osa tätä luonnollista maailmaa.
Jokainen hengenvetomme.
Jokainen vesilasillisemme.
Moni lääketieteellinen ja tieteellinen löytömme.
Luonnontila yhdistää elämämme niin monella tavalla.
Meidän on suojeltava sitä,
huolehdittava siitä -
ja siirrettävä nämä alueet seuraavalle sukupolvelle.
Tule mukaani tutkimaan maailman ainutlaatuisimpien -
kansallispuistojen ihmeitä ja salaisuuksia.
Tekstitys: Minea Laakkonen