M'entrego a tu.
Saps això que has dit
d'entregar-te?
Anava de debò?
Sí.
Vull una copa de vi.
Aclarim les normes.
Jo et diré quan.
No vens si no t'ho dic.
No passa res fora d'aquí sense el meu permís.
Jo escullo entregar-me a tu.
Queda clar?
Jo t'atorgo el poder.
I si l'acceptes,
en aquesta habitació podem ser qui vulguem.
Agenolla't
i m'entregaré a tu.
Perdona.
Què hi escrius?
Pensaments, somnis.
Records que no vull oblidar.
El puc llegir?
No.
Encara no.
I en Jay, el pot llegir?
Quan vas a veure l'Anna?
D'aquí una hora.
Em dutxaré i aniré cap a l'estació.
Llavors, va de debò?
I tant. Quines ganes d'anar a París. Serà molt important per a nosaltres.
Sí.
Bé, fins aviat.
Vinga, maco. Som-hi.
Hola.
Te l'he de presentar.
- James. - Hola.
El conseller pediàtric i el meu gendre, en William.
És un plaer.
Farà molt bon paper quan el departament hagi d'explicar-se.
Disculpeu-me.
A LES 18 DE LA TARDA. AL MEU PIS.
Perdona, una emergència a l'hospital.
NO VINGUIS.
Soc amic de l'Anna.
No m'ha dit que esperéssim algú.
Perdona.
- Com et dius? - Peggy.
El pis és meu.
- Vaig a buscar l'Anna. - No, tranquil·la...
Anna, ha vingut un amic teu a saludar. Que simpàtic, oi?
Sé que estàs ocupada.
Encetaré un vi. Et quedes a prendre una copa, oi?
T'he dit "no vinguis".
Acabo de rebre-ho.
Qui és?
Una amiga. Només és queda aquí quan ve a la ciutat.
Jo li vigilo el pis.
I si...
No li has dit qui eres.
És clar que no.
Doncs no t'has de preocupar.
Diria que no estem del tot bé.
Suposo que no és perquè ets infidel.
No és...
No et soc infidel.
Però estem bé?
Només és...
que he estat estressat, saps?
Ja ho sé.
En Jay durà l'Anna a París.
Per què no fem alguna cosa nosaltres?
Buscaré un hotel a la costa.
Ostres, sí, seria fantàstic.
- Potser quan tot sigui... - Menys frenètic?
Sí, t'entenc.
Qui ets?
Deixa-me'l llegir.
Guanya-t'ho.
Som nosaltres.
L'últim cop que vaig venir.
També escrius sobre en Jay?
Per què ho vols saber?
És que...
intento entendre
què som.
I què tens amb ell.
Sap que vens aquí?
Sap que no m'ha de fer preguntes.
I si descobrís la veritat?
Hi ha moltes altres veritats.
Com t'he dit, em deixa tenir secrets.
I si t'equivoques?
Ja n'hi ha prou.
Ens tenim l'un a l'altre.
Oblida qui forma part de la meva vida.
Ell et gaudeix de mil maneres.
Jo en vull més.
Et vull preguntar moltes coses.
Doncs hauràs d'aprendre a viure amb les preguntes.
Què vols?
Vull...
alguna cosa.
Que ell no sàpiga.
Entesos.
Tenia un germà.
Es deia Aston.
Es va suïcidar.
Ningú sabia per què, llavors.
Però si vols, t'ho explico.
Estava enamorat de mi.
Què?
S'havia enamorat com un boig.
Es va suïcidar perquè el vaig rebutjar.
Es va matar per culpa meva.
Ho sento molt.
Tranquil.
En tens prou?
En Jay no ho sap?
Només que l'Aston va morir.
Gràcies.
Saber-ho canvia res?
No.
Doncs potser hauria.
Perquè la gent que ha patit és perillosa.
Sap que sobreviurà.
Sally.
Tot bé?
Sí, és que...
Estava absort en la música.
Des de quan escoltes música?
Crec que farà una ximpleria a París.
- Com? - En Jay.
No em sorprendria que dugui un anell.
Sí, home! És massa aviat, no?
Està boig per ella.
Està obsessionat.
I ella qui és? Gairebé no la coneixem.
- Potser és el que ella vol. - Per què?
Perquè tothom mereix tenir vida privada.
Mare meva, tu també hi estàs obsessionada.
I tu no?
No hi he pensat gaire, la veritat.
Doncs ho hauries de fer.
Tenim un fill enamorat.
Aquesta dona podria ser part de la nostra vida per sempre.
On s'allotjaran?
Ho va triar l'Anna. A l'Hôtel Dumas.
Vindràs abans a Hartley, doncs?
No, em temo que no.
I hauré d'anar a Brussel·les dijous.
Què dius, ara?
Sí, ho sento. Fan una conferència sobre política de salut europea.
Esperava passar un cap de setmana tranquils.
El proper tren en direcció a París sortirà d'aquí a vint minuts.
Dirigeixi's a l'andana número 3.
- Hola. - Hola.
Gràcies.
Voulez-vous prendre xampany, mademoiselle?
- Què? - Estic complint tots els clixés.
No em queixo pas.
Es pensen que m'ho beuré sol.
Bona, aquesta.
Era important?
No.
Recepció, bona tarda.
Bona tarda. Amb la Sra. Barton, si us plau.
- Un moment. - Diria que és l'habitació...
Número deu, diria.
Això, número deu.
L'hi passo, senyor.
L'agafo jo.
Digui?
Surt de l'hotel i ves al final del carrer.
I tant. Gràcies.
- Qui era? - La recepció de l'hotel.
Que si estàvem satisfets.
- Tinc temps d'afaitar-me? - I tant.
De fet...
Mentre t'afaites, sortiré a prendre l'aire.
- Si m'esperes, t'hi acompanyo. - No.
Fes tranquil.
D'acord. No triguis.
Què collons estàs fent?
Has trencat les normes.
Pobre de tu que ens segueixis.
Creia que t'havies perdut.
- Encara arribaríem. - Perdona.
M'està agafant migranya.
No sabia que en tenies.
No sovint, però quan en tinc, és horrible.
- Ostres, estàs bé? - Sí.
- M'he d'estirar i ja està. - Entesos.
Perdona.
Escolta, segur que no et passa res més?
Aprèn a viure amb les preguntes, Jay.
Bona tarda. En què el puc ajudar?
Hola. Parla anglès?
- Sí. - Gràcies.
De res, monsieur. En què el puc ajudar?
Em pot dir si l'habitació número deu és lliure?
I tant. Deixi'm comprovar-ho.
L'habitació número deu.
- Gràcies. - De res. Adeu.
No s'oblidi en cap moment de les seves pertinences.
Les bosses desateses es recolliran i es destruiran.
Ves tu.
Millor que vagis sol.
- No et deixaré pas sola. - Només vull anar a casa.
D'acord. Doncs truca'm si em necessites.
Adeu.
Que vagi bé. Gràcies.
Mama?
PEGGY: HAS TORNAT?
Gràcies.
Salut.
- Vols ballar? - Sí.
Vinga.
Com és que has tornat tan aviat?
Ai, merda. En Jay l'ha cagat?
No, ell ho va fer tot perfecte.
Què vas fer tu, doncs?
- Recordes en William? - El que està casat.
Es va presentar a l'hotel.
Ets un perill amb potes.
Però és que no només està casat.
És el pare d'en Jay.
Anna, què pretens?
- Ho... És que... - No vull que ho aprovis.
- I si ho descobreixen? - No ho faran.
- Com n'estàs tan segura? - Perquè no ho sap ningú.
Però no és veritat, oi? Perquè ara ho sé jo, no?
Anna, ho sento. Va, si us plau...
És l'Anna Barton?
Sí.
ESTIC APRENENT A VIURE AMB LES PREGUNTES. JAY
T'he fet somriure?
Gràcies.
Fas res aquesta nit? Et volia dir una cosa a París.
Fa olor que es crema alguna cosa.
Això passa quan arribes abans d'hora.
Segueix endavant.
- No me'n refio, de tu. - Doncs ho has de fer.
- Ara hi ha una taula. - Ja ho sé.
Perfecte. Envolta-la.
Ara, sí, ja arribem.
Tanca els ulls. Et semblarà Versalles.
Primer el dret, ara l'esquerre.
Per què? Què passa, Jay?
Ja ho veuràs.
Té, una cervesa.
- Gràcies. - Salut.
No miris.
Va valer la pena la conferència?
Sí.
Vaig fer bé d'anar-hi.
Potser és l'hospital.
DESCONEGUT: SÉ QUÈ ESTÀS FENT.
William?
PARA, PERVERTIT.
William!
Què passa?
He de fer una trucada.
Què fas?
He de parlar amb tu.
- Això no pot ser... - Ja ho sé. És...
Després d'allò de París,
has de fer-me un favor.
Digues.
Crec que en Jay vol que ens casem.
Vull que em donis permís per dir que sí.
Ja coneixes les normes.
Mana'm que digui que sí.
William, què he de dir?
Per què?
Vull estar amb ell.
És la meva normalitat.
Som com qualsevol parella.
És el que toca.
És el que vull, William.
Digues el que et demano.
Anna...
quan en Jay et demani que t'hi casis,
digues que sí.
Sigues feliç, amor.
No em tindràs menys, sinó encara més.
Això espero.
Sí, molt més. A tota hora.
Què volies dir-me?
Res.
Un.
Espero que ja arribem.
- Torno? - Si us plau.
Porto el barret de Ratatouille.
Soc a París. Veig la torre Eiffel i les vistes.
I l'accent francès?
Jay...
Anna Barton,
alguna cosa va canviar quan et vaig conèixer.
Mai havia estat tan feliç i és gràcies a tu.
Anna, et vols casar amb mi?
Sí.
- Sí? - Sí.
Ai, espera, que tinc l'anell. Perdona.
- Ho estic fent fatal. - Ai, Jay!
És preciós.
Gràcies.
William.
Estàs bé?
Sí.
Perfecte.
Subtítols: Cristina Riera Carro