BEU-TE AIXÒ
Hola?
Nois?
Heu anat a caçar espants sense mi?
Com no t'has adonat que abans era un patíbul?
No m'has donat temps d'investigar, de nou!
Ells n'havien tingut prou! Sabien perfectament a què anaven.
Ells no han d'anar a la bíblio i les esglésies!
Ei.
Hola.
- Com et trobes? - Normal.
- Gràcies per deixar-me dormir. - Segur que estàs bé?
Sí, estic bé. I vosaltres? Entenc que no heu trobat l'espant?
Oh, si l'hem trobat.
I llavors n'hem trobat 13 més, oi, George?
Una colònia de manual.
- I no teníem bengales, eh? - Com n'heu sortit?
- Ens han rescatat. - No ens han "rescatat".
Hosti.
L'equip del Kipps?
Una colla de mediocres arrogants.
Ens han salvat la vida i han neutralitzat espants i font.
- Força al·lucinant. - I la paga?
Tota seva. Qui ho troba s'ho queda. Però aquest no és el problema.
Ha fet com si res.
Com si Combe Carey Hall no hagués passat.
Devia signar el mateix que nosaltres.
Sí, però podria demostrar-nos que ho sap. No té cap mena de respecte.
Però tu saps que ell ho sap.
Però ell no mostra que ho sap.
Feia ràbia perquè si ajuntes la mentida i la cara del Kipps…
Només vols veure'l…
morir-se.
Perdó.
Ha sigut una nit molt llarga.
Digues que hi ha te.
Saps que has dormit catorze hores?
Ah, sí?
- No recordo anar al llit. - Ni que t'hi vam pujar?
- Estaves inconscient al soterrani. - Què?
No te'n recordes gens?
No, recordo perfectament que vaig guardar els papers, i ja està.
I no has tingut al·lucinacions o has sentit veus?
No.
No, ja us ho he dit, em sento… normal.
No tenim cap cita. Deu ser la boja de la Sra. Wick un altre cop.
No devies ser prou antipàtic amb ella. Mira i aprèn.
Hola. Senyor Lockwood?
Sí. Endavant, si us plau.
Vine. Tenim un client de veritat.
Em dic Sebastian Saunders, i ella és la meva companya, Pamela Joplin.
Companya de negocis.
Som Excavacions Dolços Somnis. Ens coneixen?
Són fossers?
Nosaltres en diem "excavació i depuració".
Segur que ha vist els titulars, senyor Lockwood.
Després de tantes morts, el DRCP ara requereix
que els ajuntaments determinin si hi ha tombes de risc als cementiris.
Estem duent a terme una operació a gran escala
al cementiri de Kensal Green.
- Ostres, si és grandiós. - Gràcies.
La Pam sol calar les tombes de risc molt abans que suposin un perill de debò.
Nosaltres desenterrem ossos, i ella, històries.
Busco causes de mort traumàtiques en registres d'enterraments
que afavoreixin les visites espectrals.
Suïcidis, assassinats, tragèdies inesperades.
Mai se sap quan un esperit començarà a ser actiu.
És investigadora?
Sap que Fittes ara té una base de dades?
No és gaire bona. És àmplia, però li falta profunditat.
- Prefereixo els llibres, sens dubte. - Del tot d'acord.
Sr. Saunders, Sra. Joplin, gràcies per venir fins aquí,
però som especialistes en mansions. No fem feinetes per a l'ajuntament.
Segur? Ens han dit que estarien agraïts. Perdó, predisposats a acceptar l'encàrrec.
S'equivocaven. La nostra oient, per exemple, és de les millors, i…
Lockwood, soc bona.
I ja està.
Som bons. Som una agència bona i normal,
que necessita feina.
Kensal Green és el cementiri amb més prestigi de Londres,
amb la família Bickerstaff al capdavant…
Fins que van trobar un dels fills exhumant cadàvers.
L'escàndol que va popularitzar la paraula "necrofília".
Sí, però abans, la clientela era de classe alta.
I la tomba en qüestió és a la secció més antiga?
La que té classe?
- La que té classe? - Sí.
Sense plebs?
On el depravat exhumava cossos?
Un visitant amb rellevància històrica seria més atractiu per a nosaltres.
És dins del recinte original, sí, però no us puc donar un nom.
És una tomba amagada, anònima i no és en cap llista oficial.
La va trobar una de les nostres sensibles
en tenir unes nàusees tan fortes que al final es va desmaiar.
El que sigui que hi hagi a dins té molt de poder.
Per llei,
hem de contractar agents per a tombes on hi pugui haver un tipus dos.
El DRCP en cobreix el cost,
així que l'encàrrec s'ha de dur a terme de nit per tal de verificar la reclamació.
Bajanades burocràtiques, però fa la vida més interessant.
Els donarem tot el suport.
Tenim patrulla nocturna, sensibles i guardes per dissuadir els reliquiaris.
El cementiri cobra vida de nit.
Així doncs, ¿m'estan dient
que creuen que hi ha un tipus dos sense identificar en una tomba anònima
i que vol que l'ajudem a desenterrar-lo de nit?
Dit així, senyor Lockwood, és cert que no sona ideal.
Senyora Joplin,
sona irresistible.
ONADA DE MORTS SENSE EXPLICACIÓ
FANTASMES ENTRE NOSALTRES
EL CONTACTE AMB UN FANTASMA MATA
MORTS
IMPOSICIÓ D'UN TOC DE QUEDA
COMMOCIÓ ECONÒMICA
FERRO, PLATA, SAL: LA MILLOR DEFENSA
ACCIONS
BASADA EN LES NOVEL·LES DE JONATHAN STROUD
ALGUNS JOVES PERCEBEN FANTASMES
MORTS
"EL PROBLEMA" 50 ANYS ENÇÀ
Molt bé, hem d'anar alerta. Que no ens ataquin els reliquiaris.
Qui coi els compra res, a aquests cabrons? No ho entenc.
Hi ha molts cretins rics i recargolats
que volen impressionar els seus amics igual de recargolats.
- És repugnant. - Però no sorprenent.
Les fonts són fascinants i il·legals. Ho ajuntes i tens un mercat negre.
I sense escrúpols. Els reliquiaris són púrria.
Sé d'una excepció notable,
però en general maten sense pensar-s'ho dos cops.
Així que si en veus un, corre.
Aquesta penya està gairebé igual de sonada.
Qui són?
Adorafantasmes. Diuen que hauríem de rebre els visitants amb els braços oberts.
En un diagrama de Venn, són la intersecció de soroll, ràbia i idiotesa.
Que amables, de debò.
Ho sento, avui no fem autògrafs. Però gràcies.
LA VERITAT RAU EN EL MÉS ENLLÀ
Ha estat horrible.
T'hi acostumes. El que no m'agrada a mi és això.
Sé que la majoria de morts d'aquí estan ben morts, però…
És com territori enemic.
Uau.
És veritat que el cementiri cobra vida de nit.
Qui són tota aquesta gent?
El cos de seguretat.
I els fossers.
Bons paios, gent honesta i senzilla.
Si mai hi has parlat!
Fan respecte.
La patrulla nocturna. El sou i l'esperança de vida més baixos.
Han de formar un sindicat, els ho he dit mil cops.
Podria haver-hi acabat.
No ho has fet, per sort.
- T'has topat mai amb sensibles? - No. Per?
Són oients amb por d'empunyar un estoc o a qui no els cal la pasta.
Almenys aquesta colla, del barri de Highgate.
- Això és ofensiu. - Au, ves i fes-ne un poema.
Heu signat un contracte!
Serà imbècil.
És per córrer riscos, que us pago!
Sr. Lockwood, que oportú.
Aquests busca-raons es neguen a treballar.
No és segur, i ho sap. Vostè en diu risc, jo, suïcidi.
Fins i tot jo ho noto, i fa 35 anys que no veig un visitant!
I per això hem contractat aquests agents,
el bo i millor, perquè s'ocupin de la situació.
I els uniformes? I el seu supervisor?
Jo i el meu equip no treballarem a prop d'aquella tomba fins que sigui segura.
Ens posa malaltes.
Ignori'ls. Anem a dins.
Senyor Saunders, si em permet un moment…
No me'n refio.
Bona nit, senyores i senyors.
Em dic Anthony Lockwood, de Lockwood & Co.,
i aquesta nit soc aquí amb el meu equip per ajudar-los.
Els garanteixo que la seva seguretat és la nostra prioritat.
Que vinguin agents de veritat! De Fittes! O de Rotwell!
Li garanteixo que som els millors agents de Londres.
Si no saben qui som,
és perquè no treballem per a la glòria o l'atenció.
No, treballem discretament, adaptant-nos a la situació.
Estic segur que ningú coneix el cementiri tan bé com vostès.
No farem res sense consultar-los què han vist primer.
I, senyoreta, està clar que han tingut una molt mala experiència,
així que prenguin-se el temps que calgui, i quan vostè i l'equip es trobin millor
tindran tota la meva atenció.
Molt bé.
Saunders.
Si ens féssim famosos de debò, es posaria del tot insuportable.
Perdó per tot plegat. Em falten mans ara mateix.
La Joplin està absorta en l'informe d'un forense.
Quina taula tan particular.
És un cadafal, segons la Joplin. A saber què fa.
És un ascensor per dur taüts a les catacumbes.
No és propi de mi dir això, però no hi hauria de servir galetes.
S'ha d'aprofitar el que es té.
- Au, signem això. - Quin incident hi ha hagut?
Els fossers han calculat malament. Tenien un fèretre al descobert a la posta.
Han vist un visitant?
Els sensibles no s'aclareixen.
I a més es troben malament i volen descansar.
Li falta empenta, a la vostra generació.
- Ha dit que el taüt era al descobert? - Sí, però no obert.
Això és feina seva. Estaran sols, ara.
Ningú s'aproparà al clot si no és segur. No puc permetre'm més contratemps.
Ens va dir que tindríem suport. Això no és el que vam acordar.
I si hi ha reliquiaris o altres visitants actius?
Si vol queixar-se, faci els tràmits pertinents.
- No ompliré més formularis. - Com vulgui.
Té un contracte a complir.
No hauríem de ser aquí. Hauríem de ser a les portades.
Lockwood, fem-ho i punt.
Au, va.
Sí que se n'han anat corrents. - Molt bé.
A punt?
No hi ha resplendors.
Res a la vista.
Noteu res?
No.
Una mena de… vibració.
Genial.
El George farà la primera inspecció. Queda't amb ell.
Jo vigilaré. No ens entretinguem.
En posició.
Compte.
Sap que hi ets.
El taüt no està anivellat, i no és a prou profunditat.
Va ser un enterrament precipitat, il·legal i amateur,
tan antic com les altres tombes.
Ai, mare…
Per què no s'ha podrit?
No moguis la llanterna!
Uf, aquesta cosa és forta. Em trobo fatal.
Ve la Joplin.
Que no s'acosti.
Va tot bé? El Sebastian ha dit que us ha enviat aquí sense ajuda.
Us demano disculpes.
Lucy.
Luce?
Què passa? Estàs bé?
I la llum?
Aquí. Ja vinc.
- Aquest taüt és de ferro. - Surt.
Molt bé. El taüt és de ferro,
però és aquí des de molt abans de l'inici del Problema.
Així doncs, què hi ha a dins, que fes falta retenir?
I com sabien com fer-ho?
- Hem de marxar, investigar… - No tenim temps.
Hi ha un forat al fèretre. Hem de segellar la font. Lucy, estàs bé?
Sí. Estic bé.
Però… Sentiu les mosques? Què és, això?
No. Però m'estan venint nàusees molt fortes.
Tornem al fèretre.
Et protegiré. M'enfrontaré al que hi hagi.
Luce, agafa la xarxa.
Lucy.
Lucy!
- Què passa? - Au, concentra't.
No et distreguis. Porta la xarxa.
Ah, merda!
Hola? Necessitem ajuda.
Sí! Socors!
Això no és un taüt. Hi ha una porta.
El de dins està sortint per aquest forat.
- Fa molt soroll! - Lucy, prepara't!
- No es mou. - Si us plau, feu que pari!
Feu que pari…
George!
Lucy!
Neutralitza'l!
Ara venen els reforços. Per fi.
Déu meu.
És segura, ara. L'hem contingut.
D'acord, ja ens n'encarreguem.
- Lucy, estàs bé? - Molt bé, gent.
Sí, estic bé. Només ha estat un accident.
Estàs bé, George?
- George? - Sí, soc aquí.
- Què ha estat? - El nostre millor dia, no.
- Sigui el que sigui, l'hem contingut… - Sí?
Encara em sento… estrany. I…
Sentiu les mosques, encara? Jo sí, i…
No ho sé. Hi ha massa soroll.
Què hi havia amb el cos? Un ornament? Un mirall?
No ho sé. Era negre, però hi havia alguna cosa en la negror.
No l'he vist directament, però era com si em mirés a mi.
Potser explica el ferro.
Però deu fer 100 anys que hi és, molt abans de l'inici del Problema.
La gent supersticiosa sempre ha usat ferro i plata.
- I li van disparar al cap. - No és problema nostre.
Hem complert amb la nostra feina, així que ara li toca posar ordre al DRCP.
Ho veuen?
L'únic que calia era una micona d'esforç.
No ha costat tant, no? Ben fet, senyor Lockwood.
Vingui, signem uns quants formularis i els pagaré.
- Perfecte. - Bona feina.
- Vigila el George. - Sí.
És de mal gust estar una mica emocionada? Perdó.
Quina il·lusió formar part d'un equip de debò.
Li importa si li faig algunes preguntes?
Necessito detalls que puguin ajudar-me a identificar el cos.
Perdó, disculpi'm un moment.
Cap problema, ja ho faig jo.
- Segur? - Sí, segur. Som-hi.
- Fet. - Molt bé, gràcies.
I crec que en tinc un altre de…
On és la Lucy?
…l'ajuntament, aquest.
Lucy.
Lucy!
Va dir el meu nom.
Em va parlar. Aquella cosa va dir el meu nom.
- Això m'ho quedo. - Gràcies.
Un plaer, senyor Lockwood.
George, no creuis la cadena.
Per on es pot començar a investigar, això?
I l'objecte que han vist a dins, hi havia alguna marca?
No l'he vist prou bé.
No! George.
La xarxa!
George!
Lucy!
Fes-ho i ja està.
Molt bé.
Em vas parlar.
Tu.
Acosta't.
- Gràcies. - Pots parlar.
I tu em sents.
No, estic perdent el seny.
No. N'estàs posant.
- He estat sol tot aquest temps… - És una conversa de debò.
Ets un tipus tres.
- Sí, és molt perillós. - Sí, ja ho sé.
Jo no. Ho serà si ells et descobreixen.
- Què? Qui? - El noi guarda secrets.
La porta.
- Què? El Lockwood? - T'ho explicaré.
Però no des de dins d'aquest pot.
Deixa'm sortir.
No. No ho puc fer, això.
Però tinc tantes coses per ensenyar-te i explicar-te.
Confia en mi.
No, espera. No.
On has estat?
Treballant, al cementiri.
- Quin cementiri? - Què?
- Eres vora un gran poder. - Com ho saps?
Digues-me on has estat. Digues-m'ho! La mort s'acosta!
- Delires! - La mort s'acosta!
Calla! Si us plau, calla!
Has deixat que una persona aliena entrés al cercle de ferro.
Ho sento.
La Joplin volia pistes i jo havia vist una inscripció al mirall.
- Ara la traduiré. - No, George, s'ha acabat.
Si no fos per la Lucy, series mort.
Som els vius contra els fantasmes, i és matar o morir.
- T'has distret. - La Lucy ha marxat durant un encàrrec,
però a ella no l'esbroncaràs.
I, per cert, aquest mirall és més antic que el Problema.
Pensa-hi. Deixa que t'exploti el cap un moment.
Qui sap què en podem aprendre? No l'hauríem d'haver deixat allà.
I tu on eres? T'he dit que el vigilessis.
La calavera.
Estava parlant.
I no era un bucle de mort repetitiu. Era una conversa.
Amb mi.
T'està parlant, ara?
No. Mira, ja sé com deu sonar, això, però ha passat de debò.
Us dic la veritat. Ha dit el meu nom. Per això em vaig desmaiar.
- Lucy, és impossible. - No ho és. La Marissa Fittes podia.
Mira, aquesta vàlvula, li dones la volta i la gires, i deixa sortir la veu.
Vinga, George. M'has de creure.
Ha dit que tenies alguna cosa perillosa a l'habitació. La secreta.
I doncs? És veritat?
Perquè si ho és,
això demostra que tenim un tipus tres real i sintent
- i que tinc… - Demència.
…un poder de l'hòstia.
Això no és una rascadeta.
Algú t'ho hauria de mirar.
- Potser tens toxines a la sang. - No!
No m'han enverinat ni tinc al·lucinacions ni estic embogint. George, mira'm!
És real!
Això és el que passa quan deixes que algú porti fonts d'adorn.
La vas deixar fer perquè t'agrada com et mira,
i soc jo qui es distreu?
- No sé de què parles. - Sí, clar.
Lockwood, si us plau, m'has de creure.
- No ets la Marissa Fittes. - Per què?
Perquè no pots suportar ser el meu Tom Rotwell, a la segona fila?
No fotis. Sí que és això, no?
Saps que no dic cap mentida. Tinc raó sobre el que hi ha a l'habitació.
Parles de coses que no entens.
Pots sentir els visitants millor que ningú que conec,
però no pots parlar-hi,
i si mai tornes a mencionar l'habitació, te'n vas fora.
Abans de la classificació, la feina era caòtica i imprevisible.
Era una lluita a cegues.
No tenia res de ciència.
Però quan vam començar a detectar patrons, vam començar a classificar.
Els visitants més dèbils, tipus u, i els més forts, tipus dos.
També ha mencionat una tercera classe, una mica controvertida,
els tipus tres.
Tan inusual que vostè és l'única persona que se sàpiga que n'hagi trobat un.
Què vol preguntar?
¿Què diria a la gent que no creu en els tipus tres,
que pensa que són un mite?
És propi dels humans sentir rebuig cap a idees noves.
Sobretot si fan tanta por.
Un tipus tres és un visitant que es nega a abandonar el món dels mortals.
Un esperit d'una força i intel·lecte extraordinaris.
Pensa, sent i parla com vostè o com jo,
però ho fa sol i en la foscor durant tota l'eternitat.
Fins que trobi una ànima viva amb el talent de comunicar-s'hi.
I, fins on sabem, jo soc l'única.
Sí?
Hola.
M'assemblo a l'Anthony Lockwood, però no ho soc.
Soc un metge dret i fet, així que…
Millor.
Perquè s'ha portat com un imbècil integral.
Au, va.
Per feina.
No sé què hauria de…
Et farà mal.
Gràcies per avisar.
Vaig…
vaig quedar-me orfe als sis anys.
Així que…
només puc dir que no m'agrada parlar del meu passat.
Que és el que hi ha rere la porta.
D'acord.
I…
l'has fet servir per convèncer-me
del fet que no només ets una de les dues persones de la història
que han pogut parlar amb fantasmes,
sinó que a més tenim un fantasma tipus tres a la casa.
Dos successos amb una probabilitat d'un en mil milions.
I les possibilitats que tinguis raó…
Ja ho sé. Jo tampoc em creuria.
Aquest… no és el problema.
El problema és que quan t'agrada ser al centre tant com a mi,
costa molt acceptar que potser realment hi ets
per cedir-li a algú altre.
Em creus.
Sí.
En tot.
Gràcies.
Saps que no vull ser al centre, oi?
Sí.
Fa molta ràbia.
Em faria un actiu considerable, no?
No cometré aquest error de nou.
Anirem amb compte.
T'ho prometo.
Llavors, explica, què t'ha dit?
Sí, hum…
Vaja, ha dit que… que jo feia ferum d'un gran poder.
S'ha posat molt desagradable. I ha fet una profecia sobre la mort.
- Una profecia sobre la mort? - Sí. Ves per on, oi?
Però en semblava molt segur.
L'hi hauríem de dir al George.
George?
Perdó pel que he dit abans.
Podem parlar?
Lockwood, on és? Són les dues de la nit.
L'hem de trobar.
Ara mateix.
LA VERITAT RAU EN EL MÉS ENLLÀ
Una escena del crim? Què coi?
Karim.
- Què coi fa aquí? - No he estat jo.
Sigui el que sigui que hagi passat aquí.
És a la meva escena del crim. Han robat el mirall.
Què? Però si fa res que ja no és sota terra.
M'han dit que l'han desenterrat vostès. Han vist res d'estrany?
No. Tot ha anat a la perfecció. Té sospitosos?
Encara no.
Però han noquejat un guarda de dotze anys,
així que ho pagaran car.
I no ens han avisat?
Ja no és el seu cas.
És d'un altre equip.
Karim! Ens han explicat com ha anat l'excavació.
És aquí, el Lockwood? O et donarà la culpa de tot plegat?
Som aquí.
Bona nit.
- Tot bé, Kat? - Bona nit, inspector.
Anthony Lockwood i un cas que es torça.
Res ha canviat.
Me n'alegro de veure't, Kipps. Tres cops en una setmana?
- Dos, diria jo. - El mirall ja no hi és.
- Això és gros. - Sí, que ho és. I és el nostre cas.
Ja no. Hem elaborat un informe preliminar.
Primer, per què tenim un taüt de ferro un segle abans del Problema?
La base de dades de Fittes confirma que és un destil·lador
dels de finals del segle XIX.
També confirma que el 1886 hi va haver revoltes violentes
a la cerveseria Hildrew, a Kilburn.
Aquí ho té.
Aquest home ben vestit n'era el propietari,
assassinat pels treballadors i enterrat en el primer que van trobar.
- Un cerveser assassinat? - Una mala mort.
Prou per no descansar en pau.
El mirall era un objecte personal, prou estimat per ser una font.
Tret que el Karim tingui una explicació millor?
Doncs sí, la veritat.
- Ah, sí? - Sí.
Segur?
Sé qui era aquest home.
No ens defraudi, Karim.
Bobby, ¿qui carregaria un taüt de ferro més de tres quilòmetres
només per poder-hi enterrar algú?
Si ho fas, és pel ferro.
Per protegir-te dels esperits malignes que vols enterrar.
Clar que això era cent anys abans del Problema, així que és estrany.
Però llavors tenim la inscripció del mirall. L'heu vist, oi?
Hi estem treballant. Ja tenim un traductor d'arameu.
Us agrairà l'interès, però és fenici.
Estava de moda en els cercles esotèrics victorians.
- Deia: "La veritat rau en el més enllà". - La Fraternitat dels Braços Oberts?
També és l'eslògan d'uns sis cultes més,
però aquest n'és el primer ús que conec. Això no va ser un accident.
Tenim un ocultista ric avançat al seu temps
executat i enterrat en secret
amb un mirall que valdria una fortuna al mercat negre.
I doncs, és nostre, el cas?
Si té un nom. Estic indecís.
Tens res sobre el Dr. Edmund Bickerstaff a l'informe?
El cementiri era de la família.
Edmund Bickerstaff? És el depravat més famós del Regne Unit.
O potser no.
Potser era la tapadora del motiu real pel qual rondava per cementiris.
Fent què? Això no ho sé, però el taüt, la inscripció… Té a veure amb fantasmes.
No en tens proves.
Bobby, tinc una intuïció. Vaig llegir en un llibre, si te'n recordes de què són,
que els victorians rics solien marcar els seus béns per si els hi robaven.
Així doncs, què et sembla si proves d'obrir això?
L'emblema de Bickerstaff.
Gràcies, Bobby, has fet molt bé d'assistent.
L'home del taüt era Edmund Bickerstaff.
Un doctor victorià de poc fiar vinculat a l'ocultisme
amb un mirall robat que val una fortuna per a gent sense escrúpols.
Molt bé, sembla que guanya el millor equip.
- Calla. - El cas és nostre, sents?
- No en teniu ni idea. - Calla, Karim.
- Creies que era un cerveser. - Callin!
Treballaran junts en aquest cas.
No serà inconvenient, oi?
En absolut, inspector.
- No, inspector. - Perfecte.
Trobin la relíquia. Esbrinin qui l'ha robat i per què.
Comparteixin informació, donin-se suport mutu
i resolguin-lo abans que algú més prengui mal.
Au, va!
- Som-hi. - Ho sento. Culpa meva.
Així doncs, el Lockwood ha decidit que et creu?
Potser, sí. No espero que tu ho facis.
Millor. Fem uns frànkfurts?
George Casper Karim, coi de geni.
És una disculpa, això?
Sí, no hauria d'haver-me oblidat de la teva perspicàcia.
Però mantinc moltes coses que he dit.
Aquest mirall és una pista per entendre el Problema.
Ho sé. L'hem de recuperar.
- No treballarem amb Fittes, oi? - Lockwood!
Què coi ha sigut, això?
Ens heu fumut la comissió. Aquest cas us va gran.
Saps que no és veritat, Kipps. I et cou, oi?
Fem aquesta feina millor que ningú.
Sou irrellevants.
Au, va.
Quill Kipps, l'apèndix amb potes.
Algú t'hauria d'extirpar.
No treballaré amb vosaltres ni de conya.
M'alegra sentir-ho.
I si ho posem més interessant?
Trobar el mirall serà una cursa.
Qui perdi haurà de felicitar a qui guanyi en un anunci al Times.
De pàgina sencera?
Madura, Tony. Les condicions seran aquestes:
qui perdi plegarà i no tornarà a treballar al sector.
Londres serà molt més segur amb tres aficionats menys.
Sí?
Què et passa, Tony? Que tens por de perdre?
I què més.
Gaudeix del teu últim cas.
Però què coi fa?
El que li dona la reial gana.
Subtítols: Marina Torruella Bonsoms