SERIÁL NETFLIX
Podle starodávných představ
ptáci odnášejí naše duše, víru a naděje vzhůru k bohům.
Jsou to temní poslové, kteří za soumraku křižují oblohu
a tvoří neustále se měnící roje.
Ale toto slovo…
Toto slovo naznačuje i zvuk,
šepot,
modlitbu vyslovenou v temnotách, když máme pocit, že je vše ztraceno.
Dnešní příběh
se jmenuje Šum křídel
a režírovala ho
Jennifer Kent.
VOLNOST
ŠUM KŘÍDEL
Pokud někdo jespáky nezná,
mohou mu připadat nezajímaví.
Ale pro ty, kteří znají jejich fascinující letecké formace nazývané roje,
je tento druh zázrakem přírody.
A nekonečný zdroj záhad.
Tady je sokol stěhovavý hledající kořist.
Je vidět na okraji snímku.
V jediném okamžiku
se mu jespáci v dokonalé souhře vyhnou tak,
že zaujmou tvar přesýpacích hodin.
A pak koule.
Další se podobá mraku.
A nakonec,
až téměř zázračně,
letícímu ptákovi.
Ani jediný jespák nebyl uloven
a nebohý sokol se vrací domu o hladu.
PODLE POVÍDKY GUILLERMA DEL TORA
Tento jev se ale u jespáků obejde i bez predátora.
Tvoří ho i bez sokolí hrozby.
Takže jak a proč se jen málokterý druh projevuje takto výjimečně?
Tvoří dokonale rozpohybované obrazce se stovkami,
tisíci,
občas i milióny ptáků bez jakýchkoliv srážek či zmatků.
Vědci a ornitologové se tomu snaží přijít na kloub už desítky let.
Poslední dobou zvažují i tak tajuplné fenomény jako vrozená telepatie.
Nejsme zcela přesvědčeni,
že by šlo o něco tak mystického jako ptačí čtení mysli.
Jsme ale pevně odhodláni odpovědi odhalit.
Chceme poděkovat manželům Montagueovým,
našim dnes přítomným mecenášům.
Za vaši štědrost vám velice děkuji.
Obzvlášť za naši novou kameru.
Takový luxus bychom si sami dovolit nemohli
a bude mít pro náš výzkum velký význam.
A jako poděkování
tu máme ukázku záběrů špačků, které Edgar nedávno natočil
na zkoušku.
Spíš byste měli gratulovat Nancy. To ona je mozkem.
- Kde jste to natočil? - Na venkově New Yorku.
- Už jste kameru používal někdy dřív? - Takovou ne.
Jsou jedni z mála přeživších z pravěku.
Jsou samozřejmě menší,
ale z velké části bez změny, což mě fascinuje.
Také nesmírně miluju studium.
Zavřete mě se stohem knih a budu šťastný.
A co vy, paní Bradleyová?
Co máte na ptácích nejradši vy?
Jejich volnost.
Kdo by se občas nechtěl jen tak vznést a odletět?
Jsem rád, že vyrazíte na tu výpravu.
Konečně je tady. Plánovali jsme ji celé měsíce.
Výtečná zpráva pro vás oba.
Po všem, co máte za sebou.
Moc mě to mrzí, Edgare.
Chtěl jsem zavolat, ale…
Pokud Bůh existuje, musí být vážně krutý.
Vy si umíte vybrat čas. Zima a větrno.
- Pro jespáky ideální čas. - Teď jsou na ostrově všude.
Nebudete mít nouzi.
Dům stojí hned u zátoky a jsou všude kolem.
Je tam dům?
Žena vám nachystala pokoje.
Už dlouho v něm nikdo nebyl.
Ritz to není, ale bydlet se tam dá.
To jste nemuseli.
V tomhle počasí vás přece ve stanech nechat nemůžeme.
- Jsme zvyklí. - Zprovoznil jsem generátor.
Budete mít elektřinu, tekoucí vodu, střechu nad hlavou.
To je od vás moc milé.
Povězte mi, to jejich houfování pohromadě,
proč to probůh dělají?
Čekal jsem nějakou boudu. Tohle je palác.
Koho tady napadlo postavit tak obrovský dům?
Nic tady není.
Bývalí majitelé ho darovali státu. Víc peněz než rozumu.
Žil tady někdo trvale?
Majitel ho postavil tuším pro dceru. Půjdeme dovnitř?
Omlouvám se. Celý ten obrovský dům uklidit nešlo.
Pro nás je to luxus. Opravdu.
V krbu máte čerstvé dřevo.
V ložnicích nahoře taky.
A kuchyňská kamna jsou na dřevo.
Venku je zásoba. Ukážu vám kde.
A až půjdu, ukážu vám generátor.
MÉ NEJDRAŽŠÍ
Příští neděli se vrátím s novými zásobami.
Znovu díky.
Užijte si ptáčkaření.
Zkouška.
Pátého října 1951, první den na ostrově Big Harbour.
Na písčině se shromáždilo obrovské hejno
a ve vzduchu jsem zahlédla sokola.
Vyrážím.
Už začínají.
Moje krásky.
Mysleli na všechno.
Nové osušky, nové povlečení.
To nemuseli.
Od Cornellu jistě dostali jen pakatel.
Prostě jsou to hodní lidé.
Jsem moc rád, že jsme tady.
Jsem utahaná.
Zítra nás čeká první celý den.
Jistě.
Jen jsem nevyspalá.
O nic nejde.
Pátého října 1951, 18:00, ostrov Big Harbour.
Do zátoky se slétá ohromné množství jespáků.
Přibližně 30 tisíc…
- Jak se to stalo? - Netuším.
Podívám se na to, běž si lehnout.
Jen běž.
Udělal jsem ti sendviče.
Děkuju.
- Sněz si je. - Jistě.
Snědla sis můj sendvič?
Ano, byl výborný.
Brzy se uvidíme.
Nebude ti vadit, když dnes nepřijdu?
Musím si nachystat katalogizaci.
Klidně postav ten mikrofon.
- Má široký rozsah, nachystala jsem ho. - Dobře.
Můžu se pustit do večeře.
Haló?
Ahoj.
Tady.
Co tady tak sedíš v šeru?
Zkazíš si oči.
Už jsem si je zkazila.
Přišla jsi o ohromnou nádheru. Dnes to bylo snad vůbec nejkrásnější.
To říkáš vždycky, když tam nejsem.
Ale ne.
Nebo ano?
- Nahrávka bude asi dobrá. - Děkuju.
- Byli hrozně hluční. - Výborně.
Udělala jsem dušené.
Jsi poklad.
Rozdělám oheň.
Sestry Brontëovy, Paní Bovaryová,
Zločin a trest.
- Tess z d'Urbervillů… - Samé lehké čtení.
Co čteš ty?
„Pářící rituály jespáků v oblasti kanadské vlhké tundry“.
To zní provokativně.
Taky že je.
Během období páření je ani nesledujeme, zlato.
Vodítkem může být každý rys jejich chování.
Jak se páří, jak hnízdí, jak hledají potravu.
Například proč se během období páření nerojí?
Místo toho se milují.
Tanči jako jespák.
No tak.
- Ne. Chci si číst. - Prosím.
Pojď.
Prosím.
Edgare, ne.
Nemám náladu.
Tu nemáš nikdy.
Edgare.
- Edgare! - Co je?
Co to probůh dělají?
- Jsou nemocní? Ukrývají se před zimou? - Na zimu jsou stavění.
V životě jsem neslyšel, že by hřadovali výš než v křoví,
natožpak v podkroví.
Mí drazí jespáčci,
copak to děláte?
Nahrávám.
Edgare?
Je mi zima.
Tak co?
Znějí jinak, melancholičtěji.
Tys to neslyšel?
Co jako?
Dej mi je.
Cos tam slyšela?
Vůbec ses nevyspala. Jsi utahaná.
Poslouchala jsem to několikrát.
- Nechápu, co se to stalo. - Nepoužilas starou pásku?
Copak to někdy dělám? Nejsem hloupá.
Dobrá, hned se nevztekej.
Pomohlo by, kdybys mi řekla, co tam mám slyšet.
No…
Aspoň chvíli jsme si to užili.
„Valí se po obloze jako omámený otisk prstu.“
Richard Wilbur.
Mluví o rojení.
Krásná báseň.
Co?
„Valí se po obloze jako omámený otisk prstu.“
Kdo?
Roje.
To je dobré.
Nenacházím jediné zaznamenané hnízdění jespáků na lidských stavbách.
Nepřijde ti to zvláštní?
Najít odpověď by nám nejspíš zabralo celé roky.
Jako by je tento dům vábil.
Vábil?
Tento dům?
To je fabulace.
Proč hřadují v tomhle domě a nikde jinde na světě ne?
Možná o jiných nevíme.
Ten dům mi nahání hrůzu.
To staré domy dělají.
Jsou strašidelné.
Můžu ti dál číst?
Co tady ta rodina dělala?
- Ta na stěnách. - Nevím, lásko.
Proč by tu nechali všechen nábytek a majetek,
ať na ně padá prach?
Desítky let.
Dělá se ti ta vráska,
když se snažíš vyřešit záhadu.
- Neměla bych se mračit. - Ne, líbí se mi. Je sexy.
Jsi sexy.
Neplácej hlouposti.
Miluju tě, střelená ptáčkařko.
Miluješ ty mě?
Bolí mě hlava.
Edgare.
Nesahej na mě.
- Proč ne? - Proč jako?
Protože tě miluju.
Promiň.
- Jen potřebuju… - Víc času.
Já vím.
Nechtěl jsem tě rozrušit.
Nechám tě být.
Edgare.
Je mi zima.
- Kdo je tam? - Co se děje?
Zdál se mi zlý sen.
Promiň.
Kvůli ohni je tady moc dusno.
Můžu pootevřít okno?
Ano.
Můžu spát u okna?
Klidně.
VOLNOST
Je to krásné.
Nepřijde ti to ale zvláštní?
Čím?
Co za slovo vždy používám,
když se mě někdo ptá, proč mě přitahují ptáci?
Vždy tě to rozesměje.
- Vykládáš o jejich volnosti. - Ano, přesně tak.
Volnost.
To si při pohledu na rojení říká leckdo, Nance.
Je mi jí líto.
Jak to myslíš?
Nevím. Prostě to tak cítím.
Žila v tomhle velkém domě úplně sama.
Podle všeho tady měla manžela a syna. Nebyla sama.
Ta výšivka je věrná. Musela být vášnivá ptáčkařka.
Co jsem zase provedl?
- Nechápu, co ode mě chceš. - Nechci nic.
Nevím.
Zapomeň na to.
- Zvládla jsi dnes hodně práce? - Život není jen práce.
Já vím, ale jsme tady kvůli práci.
- Nechtěls, abych si občas udělala pauzu? - Ano.
Je to nádhera.
Když se na to ale dívám,
cítím jen smutek.
To, jak má napřaženou ruku.
Asi se tu cítila jako v pasti.
Vím, jak se cítila.
Avo.
MÉ NEJDRAŽŠÍ
NEMOHU SE DOČKAT, AŽ TĚ ZASE OBEJMU. MOJE ŽENA TI STAROSTI DĚLAT NEMUSÍ.
Psal, že až se vrátí z války, svoji ženu opustí,
ale když válka skončila, hned samozřejmě běžel za manželkou a říkal:
„Bohužel s tebou být nemůžu, lásko. Rve mi to srdce.
Musím ctít své manželství.“ Bla bla bla.
Asi mu řekla, že je těhotná. Zmiňuje dítě a peníze pro něj.
Hned z prvního dopisu mi přišel jako mizera.
Ona asi nic netušila, byla po uši zamilovaná…
Nemluv tak nahlas.
Nikdy tu nežil, nebyl součástí rodiny,
i když to tak z fotek vypadá.
Proč tě jejich příběh tak zajímá?
Proč?
Protože chci vědět, jak se tady ocitli úplně sami.
Je to smutné.
Bydlíme v jejich domě.
Proto máš pocit, že smíš číst jejich soukromé dopisy?
Je snad špatné číst dopisy po mrtvých?
Ano, je.
Jak vůbec víš, že jsou mrtví?
Mám takový pocit.
Máš mozek vědce.
Odkdy se místo faktů spoléháš na pocity?
Ano, Edgare. Nedejbože abych něco cítila.
Někomu stačí vejít do starého, polorozpadlého domu
a začne vidět duchy.
„Někomu“?
Já nejsem jen tak „někdo“.
A na duchy nevěřím.
Tihle cizí lidé tě zajímají víc než tvoje vlastní práce.
- Já téhle práci zasvětila celý život. - Já vím.
Dřu víc než kterýkoliv z těch mužů,
co se producírují na Cornellu a myslí si o sobě bůhvíco.
Já vím, promiň.
Promiň, že mě pár minut zajímá něco jiného než ptáci.
Edgare.
Ano?
Jespáci se vrátili.
Hned tam přijdu.
Začíná to tady být zajímavé.
Dorazím, jak to jen půjde.
Maminka se na mě zlobí.
Cos to provedl?
- Kdes byl? - Pracoval jsem.
- Říkals, že přijdeš, jak to jen půjde. - Dělal jsem svoji práci.
Otevři dveře.
Nedrž ho tak pevně. Je omráčený, zabiješ ho.
- Nancy. - Prosím tě, polož ho.
Zlato, má zlomený krk.
Chudinka.
Aspoň to není nadarmo. Muzeu se vycpaniny hodí vždycky.
Jsi v pořádku?
Ano.
Ano, ovšem.
Je mi zima.
Cos to provedl?
Nancy.
Nance!
To nic.
To nic, zlato.
Dveře se samy otevřely.
A pak něco…
Něco…
Je to starý dům. Všechno tady vrže a skřípe.
Dostaň to ze sebe.
Vůbec ses nevyplakala. Ani jednou od…
toho všeho.
Dostat to ven by ti prospělo.
Včera jsi říkal, že nechceš, abych cokoliv cítila.
- To jsem neřekl. - Říkals, že reaguju nevědecky.
Že se řídím pocity.
Ne, řekl jsem, že mě překvapilo, že se řídíš pocity.
Protože to je hrozné, co?
Ne, Nance. Nevím, co…
Tak jakou manželku chceš, Edgare?
Má mít pocity, nebo je mít nemá?
Promiň, Nance. Nejsem dokonalý.
Snažím se.
Ano, snažíš se.
Už si nechci povídat.
Jen chci jít spát.
Dobrý den.
- Vezu všechno, co jste chtěli. - Výborně.
Pane Grievesi?
Můžete mi říct, kdo v tom domě žil?
Nikdo tu nežije už desítky let.
Ano, to vím. Ale… kdo jsou ti lidé na stěnách?
Vím, že to může znít hloupě, ale viděla jsem tady pár…
věcí.
Nic víc. Pár…
moc podivných věcí.
Co tím myslíte?
Proč bydlela až tady?
Sama se synem.
Dala ji sem její rodina.
Bylo to tu osamělé.
A nedopadlo to dobře.
Proč to nedopadlo dobře?
Ten hoch umřel.
Jak?
Prosím vás, pane Grievesi, jak zemřel?
Utopil se.
Utopila ho ona, že ano?
A kde je ta matka teď?
Prosím, pane Grievesi.
Sama s tím skoncovala.
Je to už 30 let, paní Bradleyová. Co víc chcete slyšet?
Byla bych to ráda věděla.
Se ženou jsme dřeli, abyste nemuseli zůstávat
v téhle vlezlé zimě.
Dali jsme si s tím námahu.
Ovšem, jsme vám nesmírně vděční.
Lidé tvrdí, že tu leccos zahlédli, ale je to jen morbidní fascinace cizím trápením.
- Lidi vidí, co vidět chtějí. - Ovšem.
Všechno jsou to jen nesmysly.
Já na duchy nevěřím.
- Co to mělo být? - Co jako?
Tvůj dlouhý, vzrušený rozhovor se správcem.
Nic.
To žádné nic nebylo.
Jak ti mám pomoct, když mi nikdy nic neříkáš?
Kdykoliv ti něco řeknu, nechceš to slyšet.
Chci to vědět.
Opravdu.
Ptala jsem se ho na lidi, co tu bydleli.
Na tu matku a dítě.
Dobře.
Protože je od našeho příjezdu vídávám a slýchávám.
Jak to myslíš?
Viděla jsem je a slyšela.
Tady v domě.
Jejich hlasy,
jejich… podoby.
A byla bych nesmírně ráda, Edgare,
kdybych ti to mohla říct a tys mi věřil.
Vím, že už ses celý rok pořádně nevyspala.
I rozumní, racionální lidé jako ty začnou bez spánku vidět a slyšet přeludy.
- Prosím tě, tohle… - Já nic neviděl.
Žádné duchy ani skřety, nic než starou barabiznu.
Tak mi odpusť. Snažím se tě pochopit.
Nevykládej, že se mě snažíš pochopit, jako bych byla blázen.
Já přece neříkám, že jsi blázen.
Dostalas tu nejtěžší ránu,
kterou může matka nebo kdokoliv dostat, a mám o tebe starost.
Proč vždy řešíme jen mě?
Ty sis tím prošel taky.
Proč mi projednou neřekneš, co cítíš ty?
Dobře! Cítím se ztracený!
Cítím se… naštvaný.
Cítím se naprosto zdrcený.
A nechápu tě.
Nechápu, jak naše drahá Ava mohla umřít
a tys za celý ten rok neuronila jedinou slzu.
Mám se pro tebe rozplakat?
- Bude to tak lepší? - Jistěže ne.
Jen bych čekal, že matka dítě opláče.
Vyrazili jsme sem, abychom se zahojili, a ty teď tady…
Jako by ti víc záleželo
na těch mrtvých lidech než na vlastní dceři.
Ptala ses, jak se cítím.
Tak takhle se cítím.
Neotvíráš se mi.
Za celý tenhle příšerný rok ani jednou.
Já se snažím.
Snažím se a ty se mi jen vzdaluješ.
Nadevše si přeju, abychom zůstali spolu, ale nemůžu…
Dnes se vyspím tady dole.
Brzy ráno před svítáním vyrazím na svůj post.
Pokud nechceš, abych zůstal.
Jen…
stačí říct, Nance.
A zůstanu.
Budu mít vysílačku.
Edgare.
Spinkej.
Spinkej, maminčino děťátko.
Spinkej.
Maminka se na mě zlobí.
Cos to udělala?
Přestaň!
Nech ho být!
Maminka se na mě zlobí.
A já nevím proč.
Zlatíčko.
Maminka ti provedla něco špatného.
Ublížila ti.
A teď už nežiješ.
Vůbec nic jsi neprovedl.
Byls dokonalé dítě.
Je mi zima.
Je tady tma.
Pojď na světlo, zlatíčko.
Tam je teplo. Dokážeš to?
Vezmi mě za ruku.
Už nebudeš sám a nebude ti zima.
Vyběhni do světla, zlatíčko.
Jsi v bezpečí.
Vyběhni do světla.
Vyběhni do světla!
Cos to udělala?
Ne!
Nancy?
Nance?
Edgare.
Ano.
Jsi v pořádku?
Mrzí mě to.
Tolik mě to mrzí.
Byla jsem ztracená.
Jistě, drahoušku, rozumím.
Miluju tě.
Já tebe taky, drahoušku.
Hrozně moc.
Chci mluvit o Avě.
Překlad titulků: Ondřej Kavka