СЕРІАЛ NETFLIX
За стародавніми віруваннями
птахи несуть наші душі, нашу віру й наші надії до богів.
Вони — темні вісники, що перетинають сутінкове небо,
утворюючи мінливі візерунки, які називають «мурмурації».
Але це слово…
Це слово також перекладається як голос,
шепіт,
молитви в темряві, коли ми думаємо, що втратили все.
Наша сьогоднішня історія —
«Бурмотіння»,
а режисер —
Дженніфер Кент.
СВОБОДА
НАЗВА ЕПІЗОДУ
Тим, хто не знайомий із чорноволиком,
ця пташка може здатися звичайною.
Але для тих, хто знайомий із його захоплюючими моделями польоту,
відомими як мурмурації,
цей вид — диво природи.
І нескінченне джерело таємниць.
Ось зявляється сокіл, що сподівається поласувати.
Його видно на краю кадру.
І за мить
чорноволики ухиляються від нього в абсолютній єдності,
спочатку у формі пісочного годинника,
а потім сфери.
А потім чогось на кшталт хмари.
І нарешті,
що найбільш неймовірно,
пташка в польоті.
Жодного чорноволика не спіймали.
А бідолашний сокіл залишився голодним.
НА ОСНОВІ КОРОТКОЇ ІСТОРІЇ ҐІЛЬЄРМО ДЕЛЬ ТОРО
Але чорноволикам не треба хижак, щоб продемонструвати це явище.
Вони так поводяться й тоді, коли сокола немає поряд.
То як і чому так мало видів здатні демонструвати це виняткове видовище,
утворюючи ідеальні схеми руху в кількості сотень,
тисяч,
а іноді навіть мільйонів особин без зіткнень і плутанини?
Вчені та орнітологи десятиліттями намагалися зясувати це.
Останнім часом навіть хапаються за такі загадкові поняття, як телепатія.
Ми повністю не впевнені,
що існує щось настільки містичне, як читання думок птахів.
Але ми повністю присвятили себе пошуку відповідей.
Ми вдячні пану та пані Монтеґю,
нашим благодійникам, що сьогодні присутні.
Дякую за вашу щедрість.
І, зокрема, за нашу нову камеру.
Це розкіш, яку ми ніколи б собі не дозволили,
і це дуже вплине на наше дослідження.
На знак подяки,
у нас є фрагмент нещодавнього відео Едґара про шпаків,
пробна зйомка.
Вітати треба Ненсі. Це вона все рухає.
-Де ти зняв такі кадри? -На півночі Нью-Йорка.
-Ти раніше користувався камерою? -Ні, не такою.
Вони — одні з небагатьох, хто пережив доісторичну епоху.
Стали значно меншими,
але майже не змінилися, що дуже цікаво, як на мене.
А ще я захоплююся дослідженнями.
Залишитися в кімнаті з купою книг — це щастя.
А як щодо вас, пані Бредлі?
Що вам найбільше подобається в птахах?
Їхня свобода.
Хто б не хотів іноді знятися й полетіти якомога далі від усіх?
Я був дуже радий почути про вашу подорож.
Радий, що вже скоро. Я це місяцями планував.
Це добре для вас обох.
Після пережитого.
Пробач, Едґаре.
Давно хотів подзвонити…
Якщо Бог є, він дуже жорстокий.
Ну й час ви вибрали. Холодно й вітряно.
-Чудовий час для чорноволиків. -Вони зараз всюди на острові.
Точно побачите їх.
Будинок біля затоки, вони там усюди.
Там є будинок?
Жінка підготувала кімнати для вас.
У них уже давно ніхто не жив.
Це вам не «Рітц», але жити можна.
Не варто було.
Ми не можемо дозволити вам жити в наметах у таку погоду.
-Ми звикли. -Я запустив генератор.
Тож у вас буде світло, вода й дах над головою.
Дуже мило з вашого боку.
Поясніть мені, те, що вони роблять, коли збираються разом,
чому вони це роблять?
Я думав, що тут халупа. Він величезний.
Кому взагалі знадобилося будувати тут такий великий дім?
Навколо ж пусто.
Попередні власники віддали його державі. Від дурної голови грошам горе.
Тут хтось постійно жив?
Здається, власник збудував його для своєї доньки. Прошу.
Перепрошую. Дім такий великий,
що я не зміг усе прибрати.
Для нас це розкіш. Справді.
Тут свіжі дрова в каміні.
І в спальнях нагорі.
Кухонна плита також на дровах.
Надворі багато деревини. Я покажу.
І ще покажу, де вимкнути генератор потім.
МОЇЙ КОХАНІЙ
Я повернуся наступної неділі, завезу ще припасів.
Ще раз дякуємо.
Приємного спостереження.
Перевірка.
5 жовтня 1951 року, перший день на острові Біг Гарбор.
На піщаній мілині збирається величезна зграя,
і щойно було високо видно сокола.
Уже йду.
Ось і вони.
Мої красені.
Такий уважний.
Нові рушники, нові простирадла.
Не варто було.
Корнелл заплатив би їм копійки.
Просто дуже хороші люди.
Я дуже радий, що ми тут.
Я дуже втомилася.
У нас завтра перший день.
Звісно.
Я просто не спала.
Це не проблема.
5 жовтня 1951 року, 18:00. Острів Біг Гарбор.
У затоці збирається чимало чорноволиків.
Приблизно 30 тисяч…
Що сталося? -Гадки не маю.
Я перевірю, а ти йди спати.
Іди.
Я приготував тобі сендвічі.
Дякую.
-Поїж. -Гаразд.
Зїла сендвіч?
Так, дуже смачний.
До зустрічі.
Не проти, якщо я не повернуся ввечері?
Маю розібратися з каталогізацією.
Встанови мікрофон, який я залишила.
-У нього широкий діапазон, я підготувала. -Без проблем.
Можу почати готувати вечерю.
Агов?
Привіт.
Я тут.
Що ти тут робиш у темряві?
Зіпсуєш зір.
Гірше вже не буде.
Ти пропустила щось приголомшливе. Мабуть, це найгарніше, що я бачив.
Ти завжди так кажеш, коли мене немає.
Ні.
Справді?
-Я зробив чудовий аудіозапис. -Дякую.
-Вони були дуже галасливі. -Чудово.
Я приготувала запіканку.
Ти — диво.
Я розпалю вогонь.
Сестри Бронте, «Пані Боварі»,
«Злочин і кара».
-«Тесс із роду дЕрбервілів». -Веселі історії.
Що читаєш?
«Звички парування чорноволиків у вологих канадських регіонах тундри».
Звучить провокативно.
О, так.
Ми навіть не перетинаємося з ними в шлюбний період.
Кожен аспект їхньої поведінки може бути підказкою.
Як вони спаровуються, як гніздяться, як харчуються.
Чому вони не роблять мурмурацій у період розмноження, наприклад?
Займаються коханням.
Як чорноволики
Нумо.
-Ні. Я хочу почитати. -Будь ласка.
Ходімо.
Будь ласка.
Едґаре, не треба.
Я не в настрої.
Ти завжди не в настрої.
Едґаре.
-Едґаре! -Що?
Що, у біса, вони роблять?
-Вони хворі? Ховаються від холоду? -Вони створені для холоду.
Ніколи не чув, щоб чорноволик гніздився вище чагарника,
і точно не на горищі.
Мої любі маленькі чорноволики,
що ви робите?
Я записую.
Едґаре?
УВІМК./ВИМК.
Мені так холодно.
Ну?
Вони звучать інакше, більш меланхолічно.
Ти не чув?
Що?
Віддай мені.
Що ти чула?
Ти не спала. Ти дуже втомилася.
Я слухала кілька разів.
-Не розумію, що сталося. -Ти не на стару плівку записувала?
Я не перезаписую плівки. Я не дурепа.
Гаразд, не зривайся на мені.
Буде корисно, якщо скажеш, що саме я маю слухати.
Гаразд…
Було чудово.
«Немов розмитий відбиток пальця в небесах».
Річард Вілбер.
Він пише про мурмурації.
Гарний вірш.
Чому?
«Немов розмитий відбиток пальця в небесах».
Що саме?
Мурмурації.
Це добре.
Я не можу знайти жодної згадки про чорноволиків у людській будівлі.
Хіба це не дивно?
Напевно, ми роки витратимо, намагаючись це зрозуміти.
Наче їх тягне до цього будинку.
Тягне?
До цього будинку?
Це хибна думка.
Тоді чому вони живуть у цьому будинку і більше ні в якому?
Цього ми ще не знаємо.
У мене мурашки від цього місця.
Так буває в старих будинках.
Вони лячні.
Можна ще тобі почитаю?
Що ця родина тут робила?
-Та, чиї зображення на стінах. -Не знаю, кохана.
Навіщо їм залишати всі меблі й речі,
щоб збирали пил?
Десятиліттями.
У тебе тут зморшка зявляється,
коли намагаєшся розгадати таємницю.
-Не можна супитися. -Мені подобається. Це сексуально.
Ти сексуальна.
Не кажи дурниць.
Я кохаю тебе, божевільна пташко.
Ти мене кохаєш?
Голова болить.
Едґаре.
Не чіпай мене.
-Чому? -А навіщо?
Бо я кохаю тебе.
Мені шкода.
-Мені потрібен… -Час.
Я знаю.
Я не хотів тебе засмучувати.
Я залишу тебе.
Едґаре.
Мені так холодно.
-Хто це? -Що сталося?
Поганий сон наснився.
Вибач.
Тут так душно від вогню.
Можна відкрити вікно трошки?
Так.
Не проти, якщо я спатиму біля вікна?
Ні.
СВОБОДА
Яка краса.
Тобі це не здається дивним?
Що?
Яке слово я завжди згадую,
коли хтось питає, чому мене тягне до птахів?
Тобі смішно.
-Ти завжди говориш про їхню свободу. -Так, саме так.
Свобода.
Багато хто це відчуває, коли дивиться на мурмурації, Ненс.
Мені її шкода.
Ти про що?
Не знаю. Просто це так.
Жити в цьому величезному будинку самій.
Як бачимо, у неї тут були чоловік і син. Вона була не сама.
Така точна вишивка. Мабуть, вона любила спостерігати за птахами.
Що я тепер накоїв?
-Що ти від мене хочеш? -Нічого не хочу.
Не знаю.
Забудь.
-Багато зробила сьогодні? -Жити треба не лише роботою.
Я знаю, але ми тут, щоб працювати.
-Ти хотів, щоб я взяла перерву. -Так.
Це прекрасно.
Але коли я дивлюся на це,
мені сумно.
Вона так тягне руку.
Мабуть, вона почувалася тут, як у пастці.
Я знаю, як це.
Ейво.
МОЇЙ КОХАНІЙ
НЕ МОЖУ ДОЧЕКАТИСЯ, КОЛИ ТЕБЕ ОБІЙМУ. БЛАГАЮ, НЕ ХВИЛЮЙСЯ ПРО МОЮ ДРУЖИНУ.
Він писав, що покине дружину, щойно повернеться з війни,
але потім, коли війна закінчилася, він повернувся до дружини, сказавши:
«Ні, кохана, я не можу бути з тобою, моє серце розбито».
«Я маю шанувати свій шлюб». Бла-бла-бла.
Мабуть, вона сказала, що вагітна. Він пише про дитину й аліменти.
Я з першого листа зрозуміла, що він — бовдур.
Думаю, вона й не підозрювала, бо по вуха закохалася…
Тихіше.
Він ніколи тут не жив і не був членом сімї,
навіть якщо на фото так здається.
Чому тебе так цікавить їхня історія?
Чому?
Бо хочу знати, як вони опинилися на цьому острові самі.
Це сумно.
Ми живемо в їхньому будинку.
Вважаєш, це дає тобі дозвіл читати всі їхні особисті листи?
Хіба це неправильно — читати листи померлих?
Так.
Упевнена, що вони мертві?
У мене таке відчуття.
У тебе розум науковця.
Відколи ти покладаєшся на відчуття замість фактів?
Так, Едґаре. Не дай Боже, щоб я щось відчула.
Варто комусь зайти в старий будинок,
і він починає бачити привидів.
Комусь?
Я не «хтось».
І я не вірю в привидів.
Тебе незнайомі люди цікавлять більше, ніж твоя робота.
-Я присвятила їй усе життя. -Я знаю.
Я працювала старанніше, ніж будь-хто з тих чоловіків,
які ходять коридорами Корнелла, думаючи, що вони — дар Божий.
Знаю, вибач.
Вибач, що пять хвилин
мене цікавили не лише птахи.
Едґаре.
Так?
Чорноволики повернулися.
Я скоро буду.
Тут стало цікавіше.
Я повернуся якомога швидше.
Мама сердиться на мене.
Що ти накоїла?
-Де ти був? -Працював.
-Ти казав, що повернешся якомога швидше. -Я займався роботою.
Відчини двері.
Не тримай так міцно. Він наляканий, ти його вбєш.
-Ненсі. -Будь ласка, Едґаре, відпусти.
Кохана, у нього шия зламана.
Бідолаха.
Не все втрачено. Музею завжди треба опудала.
З тобою все гаразд?
Так.
Так, звісно.
Мені так холодно.
Що ти накоїла?
Ненсі.
Ненс!
Усе гаразд.
Усе гаразд, золотце.
Двері відчинилися самі.
А потім щось…
Щось…
Це старий будинок, тут усе рухається й скрипить.
Випусти емоції, Ненс.
Ти взагалі не плакала. Відколи…
усе сталося.
Було б добре випустити все.
Ще вчора ти казав, що не хочеш, щоб я відчувала.
-Я не це казав. -Ти казав, що я поводжуся не як науковець.
Покладаюся на почуття.
Ні, я сказав, що здивований, що ти покладаєшся на почуття.
Бо це жахливо, так?
Ні, Ненс. Я не знаю, що я…
Якою дружиною ти хочеш, щоб я була, Едґаре?
Тією, яка відчуває, чи ні?
Вибач, Ненс. Я не ідеальний.
Я намагаюся.
Так, ти намагаєшся.
Я не хочу більше говорити.
Я просто хочу спати.
Привіт.
-У мене є все, що ви просили. -Чудово.
Пане Ґрівз?
Можете сказати, хто жив у цьому будинку?
Тут давно вже ніхто не жив.
Так, я знаю. Але хто ці люди на стінах?
Знаю, це може здатися безглуздим, але я бачила дещо
тут.
Це все…
дуже дивно.
Що саме?
Чому вона весь час жила тут?
Сама із сином.
Її привезли сюди родичі.
Надто віддалене місце.
Усе скінчилося погано.
Що ви маєте на увазі?
Хлопчик помер.
Як?
Будь ласка, пане Ґрівз, як він помер?
Він потонув.
Вона його втопила, так?
А де тепер мати?
Будь ласка, пане Ґрівз.
Вона скоїла самогубство.
Це сталося 30 років тому, пані Бредлі. Що тут розповідати?
Краще б я про це знала.
Ми з дружиною доклали всіх зусиль,
щоб вам не довелося мерзнути.
Ми дуже старалися.
Звісно, і ми дуже вдячні.
Кажуть, тут щось відбувається, та це лише болісне захоплення
чужими стражданнями.
-Люди бачать те, що хочуть бачити. -Звісно.
Це повна нісенітниця.
Я не вірю в привидів.
-Що це було? -Що саме?
Твоя довга, гаряча розмова з наглядачем.
Нічого.
Не нічого.
Як я можу тобі допомогти, якщо ти мені нічого не кажеш?
Бо коли я тобі щось кажу, це не те, що ти хочеш почути.
Я хочу знати.
Справді.
Я спитала його про людей, які тут жили.
Мати й дитину.
Гаразд.
Бо я бачу їх і чую їхні голоси, відколи ми тут.
Ти про що?
Я бачила їх і чула їхні голоси.
У цьому будинку.
Їхні голоси,
їхні образи.
І я була б дуже рада, Едґаре,
якби сказала тобі це, і ти мені повірив.
Знаю, ти цілий рік нормально не спала.
Навіть розумним, раціональним людям щось ввижається та вчувається через брак сну.
-Будь ласка, не… -Я нічого не бачив.
Ні привидів, ні гоблінів, нічого, крім сумного старого будинку.
Пробач мені. Я намагаюся зрозуміти.
Не кажи, що намагаєшся зрозуміти, ніби я божевільна.
Я не казав, що ти божевільна.
Тобі завдано найстрашнішого удару, якого можна завдати матері,
людині, і я дуже хвилююся за тебе.
Чому ти завжди про мене?
Ти теж пройшов через це.
Чому не скажеш хоч раз про свої почуття?
Гаразд! Я відчуваю розгубленість.
Злість.
Мені дуже боляче.
І я тебе не розумію.
Я не розумію, як наша дорога Ейва могла померти,
а ти не зронила й сльозинки, жодної сльози за весь минулий рік.
Хочеш, щоб я поплакала?
-Так буде краще? -Звісно, ні.
Я думав, що мати плакатиме за дитиною.
Ми приїхали, щоб усе налагодити, а тепер ми тут, і ти…
Ти більше турбуєшся
про цих мертвих людей, ніж про власну дочку.
Ти питаєш, що я відчуваю.
Ось що я відчуваю.
Ти мене ніколи не підпускала, Ненс. Жодного разу за цей жахливий рік.
Я намагаюся.
Я стараюся, але відчуваю, що ти вислизаєш.
Я хочу більше за все на світі, щоб ми залишилися разом, але я не…
Я спатиму тут сьогодні.
Приходь до мене на станцію рано вранці перед світанком.
Хочеш, щоб я залишився…
просто
скажи мені, Ненс.
І я залишуся.
Я буду на звязку.
Едґаре.
Засинай
Засинай, моє дитятко
Засинай
Мама сердиться на мене.
Що ти накоїла?
Припини!
Облиш його!
Мама сердиться на мене.
І я не знаю чому.
Сонечко.
Твоя мама зробила тобі щось погане.
Тобі було боляче.
І ти помер.
Ти нічого поганого не зробив.
Ти був чудовою дитиною.
Мені так холодно.
Тут так темно.
Виходь на світло, сонечко,
де тепло. Ти можеш?
Візьми мою руку.
Ти більше не будеш сам, не буде холодно.
Біжи на світло, сонечко.
Ти в безпеці.
Біжи на світло.
Біжи на світло!
Що ти накоїла?
Ні!
Ненсі?
Ненс?
Едґаре.
Так.
З тобою все гаразд?
Пробач.
Мені дуже шкода.
Я почувалася розгубленою.
Звісно, кохана, я розумію.
Я кохаю тебе.
Я теж тебе кохаю, золотце.
Дуже.
Я хочу поговорити про Ейву.
Переклад субтитрів: Вороненко Аліна