‎UN SERIAL NETFLIX
‎Credința antică ne spune
‎că păsările ne poartă sufletele, ‎credințele și speranțele sus, la zei.
‎Ele sunt mesagerii întunecați ‎care traversează cerul crepuscular,
‎formând tipare mereu schimbătoare ‎numite „murmurații”.
‎Dar cuvântul acesta…
‎acest cuvânt sugerează și o voce,
‎o șoaptă,
‎o rugăciune rostită în întuneric ‎când credem că am pierdut totul.
‎Povestea noastră de azi ‎este ‎Structura durerii‎,
‎iar regizorul este…
‎Jennifer Kent.
‎LIBERTATE
‎STRUCTURA DURERII
‎Celor care nu cunosc fugaciul-de-țărm,
‎aceasta li se poate părea ‎o pasăre normală.
‎Dar, pentru cei care cunosc ‎tiparele ei de zbor extraordinare,
‎cunoscute drept murmurații,
‎această specie e un miracol al naturii.
‎Și o sursă nesfârșită de mister.
‎În acest caz, apare un șoim peregrin, ‎sperând să găsească hrană.
‎Se vede la marginea imaginii.
‎Și, într-o clipă,
‎fugacii-de-țărm se îndepărtează ‎de el la unison,
‎luând întâi o formă de clepsidră.
‎Și apoi de sferă.
‎După care ceva asemănător cu un nor.
‎Și, în sfârșit,
‎de-a dreptul incredibil,
‎o pasăre în zbor.
‎Niciun fugaci-de-țărm nu e prins,
‎iar bietul șoim pleacă acasă flămând.
‎BAZAT PE POVESTIREA LUI GUILLERMO DEL TORO
‎Dar fugacii-de-țărm n-au nevoie ‎de un prădător pentru a reacționa așa.
‎O fac amenințați sau nu de un șoim.
‎Așadar, cum și de ce atât de puține specii ‎apelează la acest spectacol excepțional,
‎formând tipare perfecte de mișcare ‎cu sutele,
‎cu miile,
‎uneori chiar și cu milioanele, ‎fără a se lovi sau a se zăpăci?
‎Oamenii de știință și ornitologii ‎încearcă să afle răspunsul de zeci de ani.
‎Recent, au apelat chiar la concepte ‎misterioase precum telepatia naturală.
‎Nu suntem întru totul convinși
‎că păsările fac ceva atât de mistic ‎precum citirea gândurilor.
‎Dar suntem ferm hotărâți ‎să aflăm răspunsuri.
‎Dorim să le mulțumim ‎dlui și dnei Montague,
‎finanțatorii noștri, ‎prezenți aici, astă-seară.
‎Mulțumesc pentru generozitate.
‎Mai ales pentru noua noastră ‎cameră de filmat.
‎E un lux pe care nu ni-l permiteam.
‎Ne va ajuta foarte mult în cercetări.
‎Și, în semn de mulțumire,
‎avem o secvență filmată recent de Edgar ‎cu niște grauri,
‎de exersare.
‎Nancy trebuie felicitată. Ea e creierul.
‎- Unde ai filmat așa ceva? ‎- În nordul New York.
‎- Ai mai folosit o cameră înainte? ‎- Nu, nu pe aceea.
‎Sunt printre puținii supraviețuitori ‎din epoca preistorică.
‎Mult mai mici, desigur,
‎dar aproape neschimbați, ‎ceea ce mi se pare fascinant.
‎Și mie îmi place să cercetez.
‎Dacă mă lași într-o cameră cu cărți, ‎sunt cel mai fericit.
‎Dar dumneata, dră Bradley?
‎Ce-ți place cel mai mult la păsări?
‎Libertatea lor.
‎Cine nu și-ar dori să se ridice în zbor ‎și să scape de lume uneori?
‎M-am bucurat să aud despre excursia ta.
‎Mă bucur că a venit momentul. ‎O plănuim de luni de zile.
‎O veste minunată pentru amândoi.
‎După tot ce ați îndurat!
‎Îmi pare rău, Edgar. ‎Voiam să te sun de acum câteva luni…
‎Dacă există un Dumnezeu, ‎sigur e unul foarte crud.
‎Ați ales bine momentul. E frig și vântos.
‎- E perfect pentru fugacii-de-țărm. ‎- E plină insula de ei acum.
‎Nu ducem lipsă de ei.
‎Casa e lângă golf ‎și sunt de jur împrejurul ei.
‎E o casă acolo?
‎Soția v-a pregătit câteva camere.
‎A trecut ceva timp ‎de când n-a mai fost folosită.
‎Nu e ca la Ritz, dar e locuibilă.
‎Nu trebuia să faceți asta.
‎Nu vă puteam lăsa să stați ‎în corturi pe vremea asta! Dumnezeule!
‎- Suntem obișnuiți. ‎- Am pornit generatorul.
‎Deci veți avea electricitate, ‎apă curentă, un acoperiș deasupra capului.
‎Sunteți foarte amabil.
‎Spuneți-mi, chestia aia pe care o fac, ‎cum zboară așa în stol…
‎De ce fac așa?
‎Mă așteptam la o baracă. E enormă.
‎Cine să fi avut nevoie să construiască ‎o casă atât de mare aici?
‎Nu e nimic în jur.
‎Foștii proprietari au donat-o statului. ‎Aveau mai mulți bani decât bun simț.
‎A locuit cineva aici permanent?
‎Cred că proprietarul a construit-o ‎pentru fiica lui. Vă conduc?
‎Scuze! E o casă atât de mare, ‎că n-am putut-o elibera toată.
‎E un lux pentru noi, pe cuvânt.
‎Aici sunt lemnele și șemineul.
‎La fel și-n dormitoarele de sus.
‎În bucătărie, cuptorul e pe lemne. ‎Sunt destule lemne afară. Vă arăt eu unde.
‎Și, la plecare, ‎vă arăt și unde e generatorul.
‎PENTRU IUBITA MEA
‎Mă întorc duminica viitoare ‎ca să mai aduc provizii.
‎- Mulțumim din nou. ‎- Să observați păsările cu plăcere!
‎Probă.
‎5 octombrie 1951, ‎prima zi pe insula Big Harbour.
‎Se adună un stol mare pe bancul de nisip ‎și tocmai am văzut un peregrin pe cer.
‎Vin acum.
‎Uite-i că vin!
‎Frumușeii mei.
‎Câtă atenție!
‎Prosoape noi, lenjerie nouă.
‎Nu trebuia să facă asta.
‎Cred că Universitatea ‎i-a plătit în scârbă.
‎Sunt oameni de treabă.
‎Mă bucur că suntem aici.
‎Sunt foarte obosită.
‎Mâine e prima noastră zi întreagă.
‎Sigur.
‎Doar că n-am dormit.
‎Nicio problemă.
‎5 octombrie 1951, ora 18:00, ‎insula Big Harbour.
‎În golf se adună fugaci-de-țărm ‎în număr mare.
‎Aproximativ 30.000…
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Nu știu.
‎Verific eu. Du-te înapoi în pat!
‎Du-te!
‎Ți-am făcut sandvișuri.
‎Mulțumesc.
‎- Să le mănânci! ‎- Bine.
‎Ai mâncat sandvișul?
‎Da, a fost delicios.
‎Pe curând!
‎Te superi dacă nu vin diseară?
‎Trebuie să-mi aranjez ‎sistemul de catalogare.
‎Poți monta microfonul pe care l-am lăsat.
‎- Are rază largă, l-am pregătit. ‎- Nicio problemă.
‎Pot începe să pregătesc cina.
‎E cineva?
‎Da.
‎Aici.
‎Ce faci în întuneric?
‎O să-ți strici ochii.
‎Deja sunt stricați.
‎Ai ratat una uimitoare în seara asta. ‎Poate cea mai frumoasă dintre toate.
‎Mereu spui asta când nu sunt acolo.
‎Ba nu.
‎Așa-i?
‎- Am o înregistrare audio bună. Cred. ‎- Mersi.
‎- Erau foarte zgomotoși. ‎- Minunat.
‎Am făcut o tocană.
‎Ești o minune.
‎Aprind focul.
‎Surorile Brontë, ‎Madame Bovary‎,
‎Crimă și pedeapsă.
‎- Tess d'Urbervilles… ‎- Veselă selecție.
‎Tu ce citești?
‎Obiceiurile de împerechere ale fugaciului ‎în regiunea canadiană a tundrei umede.
‎Sună provocator.
‎Chiar este.
‎Nici nu-i întâlnim ‎în sezonul de împerechere.
‎Fiecare aspect al comportamentului lor ‎ar putea fi un indiciu.
‎Cum se împerechează, ‎cum își fac cuib, cum se hrănesc.
‎De ce nu fac murmurații ‎în timpul sezonului de reproducere?
‎Sunt prea ocupați să facă dragoste.
‎Dansați ca fugaciul
‎Haide!
‎- Nu. Vreau să citesc. ‎- Te rog.
‎Vino!
‎Te rog.
‎Edgar, nu.
‎N-am chef.
‎Niciodată n-ai chef.
‎Edgar.
‎- Edgar! ‎- Ce e?
‎Pentru Dumnezeu, ce fac?
‎- Sunt bolnavi? Se adăpostesc de frig? ‎- Sunt adaptați la frig.
‎N-am mai auzit ca un fugaci ‎să-și facă cuib mai sus de tufișuri,
‎sigur nu într-un pod.
‎Dragii mei fugaci-de-țărm,
‎ce faceți?
‎Înregistrez.
‎Edgar?
‎PORNIT/OPRIT
‎Mi-e atât de frig!
‎Ei bine?
‎Sună altfel, mai melancolic.
‎N-ai auzit?
‎Ce?
‎Dă-mi-le!
‎Ce ai auzit?
‎N-ai dormit deloc. Ești foarte obosită.
‎Am ascultat-o de mai multe ori.
‎- Nu înțeleg ce s-a întâmplat. ‎- N-ai folosit o bandă veche?
‎De când refolosesc eu benzi? ‎Nu sunt proastă.
‎Bine, nu sări la mine!
‎Ar putea ajuta ‎dacă mi-ai spune la ce să fiu atent.
‎Asta e…
‎A fost bine cât a durat.
‎„Se rostogolesc ‎ca o amprentă amețită pe cer.”
‎Richard Wilbur.
‎Vorbește despre murmurații.
‎Frumoasă poezie.
‎Ce e?
‎„Se rostogolesc ‎ca o amprentă amețită pe cer.”
‎Ce anume?
‎Murmurațiile.
‎Frumos.
‎Nu găsesc niciun caz de fugaci ‎care să-și fi făcut cuib într-o clădire.
‎Nu ți se pare ciudat?
‎Probabil că ne vom chinui ani întregi ‎să găsim noima.
‎Parcă ar fi atrași de casa asta.
‎Atrași?
‎De casa asta?
‎E cam trasă de păr.
‎De ce se cuibăresc în casa asta ‎și nu altundeva pe Pământ?
‎Din câte știm deocamdată.
‎Casa asta îmi dă fiori.
‎Așa sunt casele vechi. Sunt înfiorătoare.
‎Pot să-ți mai citesc?
‎Ce căuta aici familia aceea?
‎- Cea din poze. ‎- Nu știu, iubirea mea.
‎De ce să-și lase toată mobila și bunurile
‎să adune praf?
‎Zeci de ani.
‎Îți apare ridul acela ‎când încerci să rezolvi un mister.
‎- N-ar trebui să mă încrunt. ‎- Nu, îmi place. E sexy.
‎Ești sexy.
‎Nu vorbi prostii!
‎Te iubesc, femeie înnebunită după păsări!
‎Tu mă iubești?
‎Mă doare capul.
‎Edgar.
‎Nu mă atinge!
‎- De ce nu? ‎- Ce rost are?
‎Rostul e că te iubesc.
‎Îmi pare rău.
‎- Am nevoie doar de… ‎- Mai mult timp.
‎Știu.
‎N-am vrut să te supăr.
‎Te las în pace.
‎Edgar.
‎Mi-e atât de frig!
‎- Cine e acolo? ‎- Ce e?
‎Am avut un vis urât.
‎Îmi pare rău.
‎E înăbușitor aici din cauza focului.
‎Pot să-l întredeschid?
‎Da.
‎Te superi dacă dorm lângă geam?
‎E în regulă.
‎LIBERTATE
‎E frumoasă.
‎- Dar nu ți se pare ciudat? ‎- De ce?
‎Care e cuvântul pe care-l spun mereu
‎când sunt întrebată ‎de ce mă atrag păsările?
‎Tu râzi de el.
‎- Mereu vorbești despre libertatea lor. ‎- Da, așa e.
‎Libertate.
‎Asta simt mulți ‎când văd o murmurație, Nance.
‎O înțeleg.
‎Cum adică?
‎Nu știu. Așa, pur și simplu.
‎Să locuiască singură în casa asta mare.
‎Se pare că i-a avut pe soțul și fiul ei. ‎N-a fost singură.
‎E o broderie exactă. ‎Cred că observa păsările cu atenție.
‎Acum ce-am mai făcut?
‎- Nu înțeleg ce vrei de la mine. ‎- Nu vreau nimic.
‎Nu știu.
‎Las-o baltă!
‎- Ai lucrat mult azi? ‎- Viața nu se reduce la muncă.
‎Știu, dar suntem aici să muncim.
‎- Credeam că vrei să fac o pauză. ‎- Așa e.
‎E frumoasă.
‎Dar, când mă uit la ea,
‎simt doar tristețe.
‎Cu brațul întins așa…
‎Cred că s-a simțit blocată aici.
‎Știu ce a simțit.
‎Ava.
‎PENTRU IUBITA MEA
‎ABIA AȘTEPT SĂ TE ȚIN DIN NOU ÎN BRAȚE. ‎NU-ȚI FACE GRIJI DIN CAUZA SOȚIEI MELE!
‎I-a scris că-și va părăsi soția pentru ea ‎la revenirea de pe front,
‎dar, când s-a terminat războiul, ‎s-a dus direct la soția lui, spunând:
‎„Nu pot să fiu cu tine, iubita mea. ‎Mi se frânge inima.
‎Trebuie să-mi cinstesc căsnicia.”
‎I-o fi spus că e însărcinată. ‎Zice de un copil și că plătește pentru el.
‎Mi-am dat seama din prima scrisoare ‎că era un mojic.
‎Bănuiesc că ea habar n-avea. ‎Era îndrăgostită lulea…
‎Vorbești prea tare.
‎El n-a locuit niciodată aici, ‎n-a făcut parte din familie,
‎deși așa pare din fotografii.
‎De ce te interesează povestea lor?
‎De ce?
‎Pentru că vreau să știu ‎cum au ajuns singuri pe insula asta.
‎E trist.
‎Stăm în casa lor.
‎Crezi că asta îți dă voie ‎să le citești scrisorile personale?
‎E așa greșit ‎să citești scrisorile unui om mort?
‎Da.
‎De unde știi că sunt morți?
‎Asta simt.
‎Tu ai creier de savant.
‎De când te bazezi pe sentimente ‎în locul dovezilor?
‎Da, Edgar. Doamne ferește să simt ceva!
‎Imediat ce intră într-o casă veche, ‎unii încep să vadă fantome.
‎Unii?
‎Nu fac parte dintre „unii”.
‎Și nu cred în fantome.
‎Te interesează mai mult acești necunoscuți ‎decât munca ta.
‎- Mi-am dedicat viața acestei munci. ‎- Știu.
‎Am muncit mai mult ‎decât oricare dintre acei bărbați
‎care se fâțâie pe holurile facultății, ‎crezându-se darul lui Dumnezeu.
‎Știu, îmi pare rău.
‎Iartă-mă că mă interesează cinci minute ‎altceva decât păsările!
‎Edgar.
‎Da?
‎S-au întors fugacii-de-țărm.
‎O să vin și eu.
‎Tocmai a devenit interesant.
‎Vin imediat ce pot.
‎Mami e supărată pe mine.
‎Ce ai făcut?
‎- Unde ai fost? ‎- Am lucrat.
‎- Ai spus că vii cât de repede poți. ‎- Îmi făceam treaba.
‎Deschide ușa!
‎Nu-l strânge așa tare! ‎E năucit, îl vei ucide.
‎- Nancy. ‎- Te rog, Edgar, lasă-l jos!
‎Iubito, are gâtul rupt.
‎Sărmanul.
‎Nu e totul pierdut. ‎Muzeul are mereu nevoie de exponate.
‎Te simți bine?
‎Da.
‎Da, desigur.
‎Mi-e atât de frig!
‎Ce ai făcut?
‎Nancy.
‎Nance!
‎E în regulă.
‎E în regulă, iubito.
‎Ușa s-a deschis singură.
‎Și ceva…
‎Ceva…
‎E o casă veche, ‎totul se mișcă și scârțâie.
‎Dă-i drumul, Nance!
‎N-ai plâns deloc. De când…
‎s-a întâmplat totul.
‎Ți-ar prinde bine să-i dai drumul.
‎Chiar ieri mi-ai spus că nu vrei să simt.
‎- Nu asta am spus. ‎- Ai zis că refuz știința.
‎Că mă bazez pe sentimente.
‎Nu, am spus că mă miră ‎că te bazezi pe sentimente.
‎Pentru că asta ar fi groaznic, nu?
‎Nu, Nance. Nu știu ce…
‎Ce soție vrei să fiu, Edgar?
‎Una care simte sau una care nu simte?
‎Îmi pare rău, Nance. Nu sunt perfect.
‎Mă străduiesc.
‎Da, te străduiești.
‎Nu mai vreau să vorbesc.
‎Vreau doar să dorm.
‎Bună!
‎- Am tot ce ați cerut. ‎- Minunat.
‎Dle Grieves?
‎Îmi puteți spune cine a locuit aici?
‎N-a mai stat nimeni de zeci de ani.
‎Da, știu asta. ‎Dar cine sunt oamenii din fotografii?
‎Știu că poate părea o prostie, ‎dar am văzut unele lucruri…
‎aici.
‎Asta e tot. Niște…
‎lucruri foarte ciudate.
‎Cum adică?
‎De ce a locuit tocmai aici?
‎Singură cu fiul ei.
‎Aici a adus-o familia ei.
‎Era prea izolat.
‎Și n-a mers.
‎În ce fel n-a mers?
‎Băiatul a murit.
‎Cum?
‎Vă rog, dle Grieves, cum a murit?
‎S-a înecat.
‎L-a înecat ea, nu-i așa?
‎Și unde e mama acum?
‎Vă rog, dle Grieves.
‎Și-a făcut felul.
‎Asta s-a întâmplat acum 30 de ani, ‎dnă Bradley. Ce e de spus?
‎Aș fi vrut să știu.
‎Eu și soția mea ne-am străduit ‎să vă oferim un adăpost,
‎feriți de frigul ăsta cumplit.
‎Am făcut un mare efort.
‎Desigur. Și suntem foarte recunoscători.
‎Oamenii spun că văd lucruri aici, ‎dar e doar o fascinație morbidă
‎pentru suferința altora.
‎- Oamenii văd ce vor să vadă. ‎- Desigur.
‎Toate sunt numai bazaconii.
‎Nu cred în fantome.
‎- Ce-a fost aia? ‎- Ce să fie?
‎Discuția ta lungă și aprinsă ‎cu îngrijitorul?
‎Nimic.
‎N-a fost nimic.
‎Cum să te ajut dacă nu-mi spui nimic?
‎Fiindcă, oricând îți spun ceva, ‎refuzi să auzi.
‎Vreau să știu.
‎Serios.
‎L-am întrebat ‎despre oamenii care au locuit aici.
‎Mama și copilul.
‎Bine.
‎Pentru că i-am văzut ‎și i-am auzit de când am ajuns aici.
‎Cum adică?
‎I-am văzut și i-am auzit.
‎În casa asta.
‎Vocile lor,
‎formele lor.
‎Și mi-aș dori, Edgar, ‎mi-aș dori din suflet,
‎să-ți pot spune asta, iar tu să mă crezi.
‎Știu că nu dormi bine de un an întreg.
‎Chiar și oamenii raționali ca tine ‎văd și aud lucruri când nu dorm.
‎- Te rog, nu… ‎- Eu n-am văzut nimic.
‎Nici fantome, nici spiriduși. ‎Doar o casă mare și tristă.
‎Așa că iartă-mă! Încerc să înțeleg.
‎Nu-mi spune că încerci să înțelegi ‎de parcă aș fi nebună!
‎N-am spus că ești nebună.
‎Știu doar că ai primit ‎cea mai grea lovitură pentru o mamă,
‎pentru orice ființă umană, ‎și mă îngrijorezi foarte tare.
‎De ce e mereu vorba despre mine?
‎Și tu ai trecut prin asta.
‎De ce nu-mi spui ce simți tu?
‎Bine! Mă simt pierdut.
‎Sunt… furios!
‎Îmi simt inima complet frântă.
‎Și nu te înțeleg.
‎Nu înțeleg cum scumpa noastră Ava ‎a putut să moară,
‎iar tu n-ai vărsat o lacrimă, ‎nici măcar una într-un an întreg.
‎Vrei să plâng pentru tine?
‎- Ar fi mai bine? ‎- Sigur că nu.
‎Credeam doar că o mamă ar plânge ‎pentru copilul ei.
‎Am venit aici ‎să îndreptăm lucrurile, iar acum tu…
‎Ție pare să-ți pese mai mult ‎de oamenii ăștia morți
‎decât de fiica ta.
‎M-ai întrebat ce simt.
‎Ei bine, asta simt.
‎Nu mi te-ai destăinuit niciodată. ‎Nici măcar o dată în anul ăsta oribil.
‎Încerc.
‎Încerc și simt că te îndepărtezi de mine.
‎Vreau mai mult decât orice pe lume ‎să rămânem împreună, dar nu știu…
‎O să dorm aici jos la noapte.
‎O să plec la postul meu dimineață, ‎înaintea zorilor.
‎Doar dacă nu vrei să rămân.
‎Doar…
‎spune-mi, Nance!
‎Și voi rămâne.
‎Ne auzim prin stație.
‎Edgar.
‎Nani, nani, puișor
‎Nani, nani, dormi ușor
‎Nani, nani, puișor
‎Mami e supărată pe mine.
‎Ce ai făcut?
‎Încetează!
‎Lasă-l în pace!
‎Mami e supărată pe mine.
‎Și nu știu de ce.
‎Scumpule.
‎Mămica ți-a făcut ceva rău.
‎Ai fost rănit.
‎Și nu mai ești în viață.
‎Nu ai… greșit cu nimic.
‎Ai fost un copil perfect.
‎Mi-e atât de frig!
‎E atât de întuneric!
‎Vino la lumină, scumpule,
‎unde e cald. Poți face asta?
‎Ia-mă de mână!
‎Nu vei mai fi singur ‎și nu-ți va mai fi frig.
‎Fugi spre lumină, scumpule!
‎Ești în siguranță.
‎Fugi spre lumină!
‎Ce ai făcut?
‎Nu!
‎Nancy?
‎Nance?
‎Edgar.
‎Da.
‎Te simți bine?
‎Îmi pare rău!
‎Îmi pare atât de rău!
‎Am fost atât de pierdută!
‎Desigur, draga mea, înțeleg.
‎Te iubesc.
‎Și eu te iubesc, draga mea.
‎Foarte mult.
‎Vreau să vorbim despre Ava.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan