A NETFLIX SOROZATA
Sok ősünk hitt abban,
hogy a madarak viszik el a lelkünket, a hitünket, a reményünket az istenekhez.
Ők a sötét hírnökök, akik alkonyatkor megtöltik az égboltot,
és szárnyaik morajló hangja mindenhova elkísér.
De a morajlás…
A morajlás emberi hang is lehet.
Suttogás.
Egy sötétben elmormolt kétségbeesett ima.
A mai történetünk címe:
A morajlás.
A rendező pedig
Jennifer Kent.
SZABADSÁG
A MORAJLÁS
Akik nem ismerik a havasi partfutót,
azok számára unalmas madárnak tűnhet.
De akik ismerik lélegzetelállító repülési mintázatait,
amikor rajzik, azok tudják, hogy ez a faj a természet egyik csodája.
Egyben rejtélyek végtelen tárháza is.
A felvételen egy vándorsólyom keres táplálékot.
A kép szélén látható.
Elég egy pillanat, és a partfutók tökéletes egységben kitérnek előle.
Először homokóraformába rendeződnek,
majd gömb alakba.
Aztán felhőhöz hasonló alakzatba.
Végül pedig,
ami a legkülönlegesebb:
repülő madár alakjába.
Szegény sólyom egy partfutót sem kapott el, így éhesen megy haza.
GUILLERMO DEL TORO RÖVID TÖRTÉNETE ALAPJÁN
De a partfutók ragadozók nélkül is így viselkednek.
Nem csak egy sólyom válthatja ki ezt a mozgást.
Hogy lehet az, hogy ilyen kevés fajnál fordul elő,
hogy több száz,
több ezer,
akár több millió egyed alkot ütközés és zavar nélkül ilyen alakzatokat?
A tudósok és ornitológusok évtizedek óta keresik az okokat.
Mostanában olyan rejtélyes elméleteik is vannak, mint a telepátia.
Nem gondolnánk,
hogy a madarak olvasnának egymás gondolataiban.
De eltökéltek vagyunk, hogy válaszokat találjunk.
Szeretnénk köszönetet mondani a Montague házaspárnak,
jótevőinknek, akik eljöttek ma este.
Köszönjük szépen a nagylelkűségüket.
És külön köszönjük az új filmkamerát!
Ilyen luxuscikkre nem lett volna pénzünk,
és nagyon sokat fog segíteni a kutatásban.
Köszönetképpen
levetítenénk Edgar rövid felvételét néhány seregélyről.
Ezzel próbáltuk ki a kamerát.
Nancynek kéne gratulálniuk. Ő volt az ötletgazda.
- Hol rögzítette a felvételt? - New York államban.
- Használt már kamerát? - Ilyet még nem.
A történelem előtti korok túlélői.
Persze sokkal kisebbek, mint régen, de nagyrészt változatlanok. Elképesztő!
Nagyon szeretek kutatni.
A könyvtárban vagyok a legboldogabb.
És ön, Bradley asszony?
Ön mit szeret a madarakban?
Hogy szabadok.
Ki ne akarna néha elrepülni ebből a világból?
Örülök, hogy kirándulni mentek.
Igen, végre indulunk! Hónapok óta szervezzük.
Mindkettőtökre ráfér.
A történtek után.
Nagyon sajnálom, Edgar.
Hónapokkal ezelőtt hívni akartalak, de…
Ha Isten létezik, akkor egy szörnyeteg.
Micsoda időt választottak! Jeges és szeles.
- A partfutók kedvence. - Tele van velük a sziget.
Nem kell őket keresgélni.
A ház az öböl mellett van, ott rengetegen vannak.
Ház is van?
A feleségem előkészített pár szobát.
Jó ideje nem lakott ott senki.
Nem a Ritz, de tűrhető.
Nem kellett volna!
Ugyan már! Nem alhatnak sátorban ilyen időben!
- Megszoktuk. - A generátort is beüzemeltem.
Lesz áramuk, vizük, és tető a fejük fölött.
Nagyon kedves önöktől.
Mondják csak! Azt az együtt repülést, a rajzást…
Mégis miért csinálják?
Egy kunyhóra számítottam. Ez óriási!
Ki akart itt ilyen óriási házat építeni?
És semmi sincs erre.
Az előző tulaj az államra hagyta. Több pénze volt, mint esze.
Valaki életvitelszerűen itt élt?
Azt hiszem, a fickó a lányának építtette. Bemehetünk?
Elnézést. Nagyon nagy ház, nem tudtunk mindenhol kitakarítani.
Számunkra ez luxus, de igazán!
Itt lent találnak fát a kandallóba.
Az emeleti hálószobában is.
A konyhai tűzhely szintén fatüzelésű.
Kint is bőven van fa, majd megmutatom. Kifelé menet a generátort is megnézzük.
ÉDESEMNEK
Vasárnap jövök, hozok még ezt-azt.
- Még egyszer köszönjük. - Jó madárfigyelést!
Próba!
1951. október 5., első nap a Big Harbour Islanden.
Egy óriási raj gyülekezik a homokpadon,
és egy sólymot látok a magasban.
Indulok.
Jönnek.
Szépségeim!
Milyen figyelmesek!
Új törölközők, új ágynemű…
Nem kellett volna.
A Cornell biztos alig fizet nekik.
Nagyon rendes emberek.
Örülök, hogy itt vagyunk.
Nagyon fáradt vagyok.
Holnap lesz az első teljes napunk.
Persze, értem.
Nem alszom rendesen.
Semmi gond.
1951. október 5., 18.00, Big Harbour Island.
Nagy számú partfutó gyülekezik az öbölben.
Nagyjából 30 000…
- Mi történt? - Fogalmam sincs.
Megnézem. Nyugodtan aludj!
Menj csak!
Csináltam neked szendvicset.
Köszönöm.
- Edd is meg! - Meg fogom.
Megetted a szendvicset?
Igen, finom volt.
Várlak!
Nem baj, ha ma este nem megyek át? Muszáj összeállítanom a katalógust.
Egy helyben maradhat a mikrofon.
- Széles sávban rögzít, beállítottam. - Nem baj.
Főzök vacsorát.
Halló?
Helló!
Itt vagyok.
Mit csinálsz itt a sötétben?
Tönkreteszed a szemed!
Annak már mindegy.
Nagyon szép rajzást hagytál ki. Talán az eddigi legszebbet.
Mindig ezt mondod, ha nem megyek el.
Nem is!
Vagy de?
- A hangfelvétel is jól sikerült. - Köszönöm.
- Jó hangosak voltak. - Csodás!
Főztem vacsorát.
Imádlak!
Begyújtok.
Brontë nővérek, Bovaryné,
Bűn és bűnhődés.
- Egy tiszta nő. - Vidám gyűjtemény.
Te mit olvasol?
A havasi partfutó párzási szokásai a kanadai mocsaras tundrán.
- Provokatív műnek hangzik. - Mert az is.
Nem is a párzási időszakban figyeljük őket!
A viselkedésük minden részlete fontos lehet.
A párzásuk, a fészkelésük, a táplálkozásuk.
Például miért nem rajzanak a párzási időszakban?
Mert jobb dolguk is van.
Partfutófigura!
Gyere!
- Nem. Olvasni akarok. - Kérlek!
Gyere!
Kérlek!
Edgar, ne!
Nincs kedvem.
Sosincs kedved.
Edgar!
- Edgar! - Mi van?
Mi a fenét csinálnak?
- Betegek? A hideg elől húzódtak be? - Hidegkedvelő faj.
A partfutók mindig a cserjeszinten fészkelnek.
Mit keresnek a padláson?
Drága kis partfutóim!
Mit kerestek itt?
Hangot rögzítek!
Edgar?
BE/KI
Annyira fázom!
Nos?
Más az énekük. Szomorkásabb.
Nem hallottad?
Mit?
Add ide!
Mit hallottál?
Régóta nem alszol. Nagyon fáradt vagy.
Többször is meghallgattam.
- Nem értem, mi történt. - Nem egy régi szalagra vetted rá?
Sosem használom újra a szalagokat. Nem vagyok hülye.
Na, nem kell leharapni a fejem!
Segítene, ha elmondanád, mit figyeljek.
Hát, ez van.
Ennyiért is hálásak lehetünk.
„Mint egy részeg ujjlenyomat az égen.”
Richard Wilbur.
A rajzásról írta.
Gyönyörű vers.
Micsoda?
„Mint egy részeg ujjlenyomat az égen.”
Mi az?
A madárrajok.
Szép.
Sehol nem írnak arról, hogy partfutók valaha emberi építménybe költöztek volna.
Szerinted nem furcsa?
Évekig szenvednénk vele, ha rá akarnánk jönni az okára.
Mintha ez a ház vonzaná őket.
Vonzaná?
Ez a ház?
Ez azért meredek.
Az egész világon egyedül itt fészkelnek. Miért?
Csak nem tudunk másról.
Kiráz a hideg ettől a háztól.
A régi házak már csak ilyenek.
Hátborzongatóak.
Olvashatok még?
Mit keresett itt ez a család?
- Akik a képeken vannak. - Nem tudom, szívem.
Miért hagyták itt az összes bútorukat és holmijukat porgyűjtőnek?
Évtizedekre!
Lesz itt egy kis ráncod, amikor valami rejtélyen gondolkodsz.
- Nem kéne ráncolnom a homlokom. - Nekem tetszik. Szexi.
Szexi vagy.
Ne butáskodj!
Szeretlek, bolond madaras nő!
Te szeretsz?
Fáj a fejem.
Edgar!
Ne érj hozzám!
- Miért ne? - Mi értelme van?
- Az az értelme, hogy szeretlek. - Nagyon sajnálom.
- Csak több… - Idő kell.
Tudom.
Nem akartalak felzaklatni.
Békén hagylak.
Edgar!
Annyira fázom!
- Ki van ott? - Mi a baj?
Rosszat álmodtam.
Sajnálom!
Olyan fülledt itt a tűznél!
Kinyithatom egy kicsit az ablakot?
Persze.
Nem baj, ha én alszom az ablak felől?
Nyugodtan!
SZABADSÁG
Gyönyörű.
- De elég furcsa, nem? - Miért?
Mit mondok mindig, ha megkérdezik, miért szeretem a madarakat?
Te meg csak nevetsz rajta.
- Mindig a szabadságukról beszélsz. - Pontosan.
Szabadság.
Sokaknak ez jut eszébe egy rajt látva.
Sajnálom szegényt.
Hogy érted?
Nem tudom. Sajnálom és kész.
Egyedül élt ebben a nagy házban.
A jelek szerint itt volt a férje és a fia is. Nem volt egyedül.
Milyen szép munka! Sokat figyelhette a madarakat.
Most mi rosszat mondtam?
- Nem értem, mit akarsz tőlem. - Semmit sem akarok.
Nem tudom.
Felejtsük el!
- Jól haladtál ma a munkával? - Az élet nem csak a munkáról szól.
Tudom, de ide dolgozni jöttünk.
- Nem azt mondtad, hogy néha pihenjek is? - De.
Ez gyönyörű.
De ha ránézek,
csak szomorúságot érzek.
Ahogy a karját nyújtja…
Nagyon magányos lehetett.
Ismerem az érzést.
Ava!
ÉDESEMNEK
ALIG VÁROM, HOGY ÚJRA ÖLELHESSELEK. NE AGGÓDJ A FELESÉGEM MIATT!
Folyton azt írta neki, hogy a háború után elválik,
de mikor leszerelt, azonnal visszament a feleségéhez.
„Jaj, drágám, nem lehetek veled! Ez szörnyű!
Nem szeghetem meg az eskümet!” Bla-bla-bla.
Biztosan elmondta neki, hogy terhes. Ír a gyerektartásról.
Az első leveléből látszott, hogy egy svindler.
Gondolom, a nő nem sejtette, teljesen odáig volt érte…
Túl hangos vagy!
A férfi sosem élt itt. Nem volt családtag.
Hiába tűnik úgy a képekről.
Miért érdekel ennyire a történetük?
Hogy miért?
Mert tudni akarom, hogy kerültek egyedül a szigetre.
Szomorú.
Az otthonukban lakunk.
És szerinted ez feljogosít a leveleik olvasására?
Olyan szörnyű elolvasni holtak leveleit?
Igen, az. Amúgy is, honnan tudod, hogy meghaltak?
Úgy érzem.
Te tudós vagy!
Mióta hagyatkozol az érzéseidre a tények helyett?
Jaj, Edgar! Isten ments, nehogy érezzek valamit!
Egyes emberek belépnek egy omladozó házba, és azonnal kísértetet látnak.
Egyes emberek?
Nem vagyok „egyes emberek”.
És nem hiszek a kísértetekben.
Jobban érdekel pár ismeretlen ember, mint a munkád.
- Az életemet szenteltem a munkámnak! - Tudom.
Keményebben dolgoztam, mint bármelyik férfi,
aki nagyképűen sétálgat a Cornell folyosóin.
Tudom. Sajnálom.
Ne haragudj, hogy öt percre
valami más is érdekel a madarakon kívül!
Edgar!
Igen?
A partfutók visszajöttek.
Mindjárt megyek.
Itt most kezdenek beindulni.
Amint lehet, megyek.
Anya haragszik rám.
Mit tettél?
- Hol voltál? - Dolgoztam.
- Azt mondtad, jössz, amint lehet. - A munkámat végeztem.
Nyisd ki az ajtót!
Ne fogd olyan erősen! Elkábult. Még megölöd!
- Nancy! - Edgar, kérlek, tedd le!
Édesem, eltört a nyaka.
Szegényke!
Hát, ez van. Legalább elvihetjük kitömetni a múzeumba.
Jól vagy?
Igen.
Igen, persze.
Annyira fázom!
Mit tettél?
Nancy!
Nance!
Semmi baj!
Semmi baj, édesem!
Az ajtó magától kinyílt.
Aztán valami…
Valami…
Ez egy öreg ház. Minden nyikorog benne.
Add ki magadból!
Olyan rég nem sírtál! Mióta…
mióta megtörtént.
Jót tenne, ha kiadnád magadból.
Tegnap még azt mondtad, ne legyenek érzéseim.
Nem ezt mondtam.
Hogy egy tudós nem hagyatkozhat az érzéseire.
Nem. Azt mondtam, meglep, hogy azokra hagyatkozol.
Mert az olyan szörnyű lenne, mi?
Nem, Nance! Nem tudod, mit…
Mégis milyen feleséget akarsz, Edgar?
Érezzek, vagy inkább ne?
Sajnálom, Nance. Nem vagyok tökéletes.
Próbálkozom.
Próbálkozol. Az biztos.
Nem akarok beszélgetni.
Csak aludni akarok.
Jó napot!
- Mindent elhoztam, amit kért. - Remek!
Grieves úr!
Elmondaná, ki lakott ebben a házban?
Évtizedek óta üresen áll.
Igen, tudom. De kik vannak a képeken?
Tudom, talán nevetségesen hangzik, de láttam itt bizonyos dolgokat.
Ennyi. Néhán nagyon különös dolgot.
Mire gondol?
Miért élt ilyen messze mindentől?
Egyedül a fiával.
A családja költöztette ide.
De ez a hely túl elszigetelt volt. Rossz vége lett.
Hogy érti, hogy rossz vége?
A fiú meghalt.
Hogy?
Grieves úr, kérem! Hogy halt meg?
Megfulladt.
Vízbe fojtotta, igaz?
És hol van az anyja?
Kérem, Grieves úr!
Végzett magával.
Ez 30 éve történt, Bradley asszony. Mit kellett volna mondanom?
Elmondhatta volna.
A feleségemmel mindent megtettünk, hogy jó helyük legyen ebben a hideg időben.
Tényleg igyekeztünk.
Tudjuk, és nagyon hálásak vagyunk.
Egyesek látnak itt ezt-azt, de ez nem más, mint vájkálás más szenvedésében.
- Az emberek azt látják, amit akarnak. - Hogyne.
Ostobaság az egész.
Nem hiszek a kísértetekben.
- Ez meg mi volt? - Mi mi volt?
A hosszú, heves beszélgetés a gondnokkal.
Semmi.
Dehogy semmi!
Hogy segítsek, ha soha semmit nem mondasz el?
Bármit mondok, az sosem az, mint amit hallani akarsz.
De tudni akarom!
Tényleg!
Az itt élő családról kérdeztem.
Az anyáról és a fiáról.
Értem.
Mert mióta itt vagyunk, folyamatosan látom és hallom őket.
Ezt hogy érted?
Láttam és hallottam őket.
A házban.
A hangjukat.
Az alakjukat.
És szeretném, nagyon szeretném, Edgar,
ha ezt elmondhatnám, és hinnél nekem.
Tudom, hogy egy éve nem alszol rendesen.
Alváshiányos állapotban józan, racionális emberek is látnak és hallanak dolgokat.
- Könyörgöm, ne… - Én semmit sem láttam.
Se kísértetet, se szörnyet, csak egy szomorú házat.
Bocsáss meg! Próbállak megérteni.
Úgy mondod, mintha valami őrült lennék!
Nem mondtam, hogy őrült vagy.
De a legszörnyűbb dolog történt veled, ami egy anyával,
ami bárkivel megtörténhet, és nagyon aggódom érted.
Miért csak értem?
Te is ugyanazt élted át. Egyszer az életben te is elmondhatnád, hogy vagy!
Hát jó! Elveszettnek érzem magam. Dühös vagyok.
A szívem teljesen összetört.
És nem értelek.
Nem értem, hogy lehet, hogy a drága Ava meghalt,
és egy éve egy könnyet sem hullattál érte, egyet sem!
Sírjak a kedvedért?
- Attól jobb lenne? - Dehogy lenne!
De azt hittem, egy anya sír a gyereke után.
Ideutaztunk, hátha segít. Erre most itt vagyunk,
és téged jobban érdekelnek ezek,
ezek a rég halott emberek, mint a saját lányod.
Te kérdezted, hogy vagyok.
Hát, így.
Sosem nyíltál meg, Nance. Ezalatt a borzasztó év alatt egyszer sem.
Próbálkozom.
Próbálkozom. De csak azt érzem, hogy elveszítelek.
Mindennél jobban szeretném, hogy együtt maradjunk, de nem…
Ma este itt lent alszom.
Még pirkadat előtt kimegyek a megfigyelőállásra.
Hacsak nem akarod, hogy maradjak.
Elég,
ha kimondod, Nance.
És maradok.
A rádión elérsz.
Edgar!
Aludj
Aludj, anya kisbabája
Aludj
Anya haragszik rám!
Mit tettél?
Hagyd abba!
Hagyd békén!
Anya haragszik rám!
És nem tudom, miért.
Édesem!
Anyukád rosszat tett veled.
Bántott téged.
És már nem élsz.
Semmi rosszat nem csináltál.
Csodálatos kisfiú voltál.
Annyira fázom!
Olyan sötét van!
Gyere ki a fényre, édesem!
Itt meleg van. Megpróbálod?
Fogd meg a kezem!
Nem leszel egyedül. Nem fogsz fázni.
Szaladj ki a fényre, édesem!
Biztonságban vagy.
Szaladj a fényre!
Mit tettél?
Ne!
Nancy?
Nance?
Edgar!
Igen?
Jól vagy?
Sajnálom!
Annyira sajnálom!
Annyira elveszett voltam!
Semmi baj, drágám. Megértem.
Szeretlek!
Én is szeretlek, drágám.
Nagyon.
Szeretnék Aváról beszélgetni.
A feliratot fordította: Lipták András