‫- סדרה של NETFLIX -‬
‫אמונות עתיקות מספרות לנו‬
‫שציפורים נושאות את הנשמות,‬ ‫את האמונות, את התקוות שלנו… אל האלים.‬
‫הן השליחים האפלים שחוצים את שמי הערב,‬
‫ויוצרים צורות משתנות המכונות ״המיות״.‬
‫אבל המילה הזאת…‬
‫המילה הזאת מרמזת גם על קול,‬
‫לחישה,‬
‫תפילה שנלחשת באפלה‬ ‫כשאנחנו חושבים שהכול אבוד.‬
‫סיפורנו היום הוא ״ההמיה״,‬
‫והבמאית שלנו היא…‬
‫ג׳ניפר קנט.‬
‫- ההמיה -‬
‫למי שאינו מכיר את החופית האלפינית,‬
‫היא נראית כציפור חסרת ייחוד.‬
‫אך למי שמכיר את תבניות התעופה‬ ‫עוצרות הנשימה שלה,‬
‫המכונות ״המיות״,‬
‫המין הזה הוא אחד מפלאי הטבע,‬
‫ומקור בלתי אכזב למסתורין.‬
‫במקרה הזה,‬
‫בז נודד מגיע, בחיפוש אחר ארוחה.‬
‫ניתן לראות אותו בקצה התמונה.‬
‫ובן רגע,‬
‫החופיות מתרחקות ממנו כעוף אחד,‬
‫ויוצרות, ראשית, צורה של שעון חול,‬
‫ולאחר מכן צורת כדור,‬
‫ואז צורה שמזכירה ענן.‬
‫ולבסוף,‬
‫ומדהים מכול,‬
‫ציפור במעופה.‬
‫אף חופית אחת אינה נלכדת,‬
‫והבז המסכן שב הביתה רעב.‬
‫- מבוסס על סיפור קצר‬ ‫מאת גיירמו דל טורו -‬
‫אבל החופיות אינן זקוקות לטורף‬ ‫כדי להפגין את היכולת הזו.‬
‫הן עושות זאת גם כשאין שום בז בסביבה.‬
‫אז כיצד, ומדוע, מינים כה מועטים‬
‫עורכים מפגנים יוצאי דופן שכאלה,‬
‫ויוצרים תבניות תנועה מושלמות במאות,‬
‫באלפים,‬
‫לפעמים אפילו מיליונים,‬ ‫ללא שום התנגשויות או בלבול?‬
‫מדענים ואורניתולוגים‬ ‫מנסים למצוא את התשובה כבר עשרות שנים.‬
‫לאחרונה הם החלו אפילו לשקול‬ ‫רעיונות מסתוריים כגון טלפתיה טבעית.‬
‫עוד לא השתכנענו לחלוטין‬
‫שמתרחש פה משהו מיסטי‬ ‫כמו קריאת מחשבות בין ציפורים,‬
‫אבל אנחנו מקדישים‬ ‫את מלוא המאמצים למציאת תשובות.‬
‫היינו רוצים להודות למר וגברת מונטגיו,‬
‫התורמים שלנו, שנמצאים כאן הערב.‬
‫תודה רבה לכם על נדיבותכם.‬
‫ובייחוד, על המסרטה החדשה שלנו.‬
‫זה לוקסוס שמעולם לא יכולנו להרשות לעצמנו,‬
‫והיא תחולל שינוי במחקר שלנו.‬
‫ולאות תודה,‬
‫יש לנו קטע קצר על זרזירים‬ ‫שאדגר צילם לאחרונה.‬
‫צילומי ניסיון.‬
‫אתם צריכים להודות לננסי.‬ ‫היא ניהלה את הכול.‬
‫איפה צילמת דבר כזה?‬
‫בצפון מדינת ניו יורק.‬
‫השתמשת במסרטה בעבר?‬
‫הם בין המינים היחידים‬ ‫ששרדו את התקופה הפרהיסטורית.‬
‫קטנים בהרבה, כמובן,‬
‫אבל ללא שינוי ניכר, וזה מרתק בעיניי.‬
‫אני גם אוהב מאוד לעשות תחקירים.‬
‫שימו אותי בחדר עם ערימת ספרים, ואני שמח.‬
‫ומה לגבייך, גברת בראדלי?‬
‫מה את הכי אוהבת בציפורים?‬
‫את החופש שלהן.‬
‫מי לא היה רוצה לפרוש כנף‬ ‫ולברוח מהעולם בצורה כזו לפעמים?‬
‫שמחתי מאוד לשמוע על המסע שלך.‬
‫אני נרגש שהוא הגיע סוף סוף.‬ ‫אנחנו מתכננים אותו כבר חודשים.‬
‫בשורות טובות מאוד לשניכם.‬
‫אחרי כל מה שעברתם.‬
‫צר לי מאוד, אדגר.‬
‫התכוונתי להתקשר אליך לפני חודשים, אבל…‬
‫אם אלוהים קיים, הוא בהחלט אכזר מאוד.‬
‫יופי של יום בחרתם. קר וסוער.‬
‫מזג אוויר מושלם לחופיות.‬
‫הן בכל רחבי האי כרגע.‬
‫לא חסר.‬
‫הבית קרוב למפרץ, והוא מוקף בהן.‬
‫יש שם בית?‬
‫הגברת הכינה לכם חדרים.‬
‫מזמן לא התארח שם מישהו.‬
‫זה לא מלון פאר, אבל זה בסדר.‬
‫לא הייתם צריכים לעשות את זה.‬
‫לא יכולנו לתת לכם לישון באוהלים‬ ‫במזג אוויר כזה, למען השם.‬
‫אנחנו רגילים.‬
‫הפעלתי את הגנרטור,‬
‫אז יהיה לכם חשמל,‬
‫מים זורמים, קורת גג מעל ראשכם.‬
‫זה נחמד מאוד מצדכם.‬
‫תגידו,‬
‫הדבר הזה שהן עושות, כשהן עפות ככה בלהקה…‬
‫למה הן עושות את זה?‬
‫ציפיתי לבקתה. הוא ענקי!‬
‫למה מישהו חש צורך לבנות פה בית גדול כל כך?‬
‫אין שום דבר בסביבה.‬
‫הבעלים הקודמים תרמו אותו למדינה.‬
‫הרבה כסף, מעט שכל.‬
‫מישהו חי פה בקביעות?‬
‫הבעלים בנה אותו לבת שלו, נדמה לי.‬
‫ללוות אתכם פנימה?‬
‫קבלו את סליחתנו. הבית כל כך גדול…‬
‫לא יכולנו לפנות את הכול.‬
‫זה לוקסוס בשבילנו, באמת.‬
‫יש בולי עץ חדשים באח כאן,‬
‫וגם בחדרי השינה בקומה השנייה,‬
‫והתנור במטבח הוא קמין עצים.‬
‫יש הרבה עצים בחוץ. אראה לכם איפה.‬
‫ואראה לכם איפה הגנרטור בדרך החוצה.‬
‫- לאהובתי -‬
‫אחזור ביום ראשון הבא עם אספקה נוספת.‬
‫שוב תודה.‬
‫בהצלחה בצפרות.‬
‫ניסיון.‬
‫5 באוקטובר, 1951.‬
‫היום הראשון באי ביג הארבור.‬
‫להקה אדירה מתאספת על השרטון,‬
‫וזיהיתי בז נודד בשמיים.‬
‫אני בא.‬
‫הן באות.‬
‫יפות קטנות שלי.‬
‫איזו התחשבות.‬
‫מגבות נקיות, סדינים נקיים…‬
‫זה מעל ומעבר.‬
‫קורנל בטח שילמו להם פרוטות.‬
‫הם פשוט אנשים טובים.‬
‫אני מאושר שאנחנו כאן.‬
‫אני עייפה מאוד.‬
‫מחר יהיה היום השלם הראשון שלנו.‬
‫כמובן.‬
‫פשוט לא ישנתי.‬
‫אין בעיה.‬
‫5 באוקטובר, 1951,‬ ‫שש בערב, האי ביג הארבור.‬
‫חופיות רבות מאוד התקבצו במפרץ.‬
‫כ־30 אלף…‬
‫מה קרה?‬ ‫-אין לי מושג.‬
‫אני אבדוק. תחזור למיטה.‬
‫לך.‬
‫הכנתי לך כריכים.‬
‫תודה.‬
‫תאכלי אותם.‬ ‫-כן.‬
‫אכלת את הכריך שהכנתי?‬
‫כן, הוא היה טעים מאוד.‬
‫נתראה בקרוב.‬
‫אכפת לך אם לא אגיע הערב?‬ ‫אני צריכה לארגן את מערכת הקטלוג שלי.‬
‫אתה יכול להציב את המיקרופון שהשארתי.‬
‫יש לו טווח רחב. הכנתי אותו.‬
‫אין בעיה.‬
‫אוכל להתחיל בהכנת ארוחת הערב.‬
‫הלו?‬
‫הלו!‬
‫אני כאן.‬
‫מה את עושה כאן בחושך?‬
‫העיניים שלך ייהרסו.‬
‫הן כבר הרוסות.‬
‫פספסת מראה מדהים הערב. אולי היפה מכולם.‬
‫אתה תמיד אומר את זה כשאני לא שם.‬
‫לא נכון.‬
‫זה מה שאני אומר?‬
‫השגתי הקלטות טובות, אני חושב.‬
‫תודה.‬ ‫-הן היו רועשות מאוד.‬
‫נהדר.‬
‫הכנתי תבשיל.‬
‫את מופלאה.‬
‫אבעיר אש באח.‬
‫האחיות ברונטה, ״מדאם בובארי״…‬
‫״החטא ועונשו.״‬
‫״טס לבית דרברוויל״…‬
‫ספרים קלילים.‬
‫מה את קוראת?‬
‫״מנהגי החיזור של החופית‬ ‫באזור הטונדרה בקנדה.״‬
‫נשמע פרובוקטיבי.‬
‫אכן.‬
‫אנחנו בכלל לא חוקרים אותן‬ ‫בעונת ההזדווגות, יקירתי.‬
‫כל היבט בהתנהגות שלהן יכול להיות רמז.‬
‫איך הן מזדווגות, מקננות, מחפשות אחר מזון…‬
‫מדוע הן אינן מבצעות המיות‬ ‫במהלך עונת ההזדווגות, למשל?‬
‫הן עסוקות מדי בהתעלסות.‬
‫ריקוד החופית.‬
‫בואי.‬
‫לא.‬ ‫-בבקשה.‬
‫לא, אני רוצה לקרוא.‬
‫בואי.‬
‫בבקשה.‬
‫אדגר, לא.‬
‫אין לי מצב רוח.‬
‫אף פעם אין לך מצב רוח.‬
‫אדגר.‬
‫אדגר!‬
‫מה?‬
‫מה הן עושות, למען השם?‬
‫הן חולות?‬
‫תופסות מחסה מפני הקור?‬
‫הן מותאמות לקור.‬
‫לא שמעתי על חופית שקיננה מעל גובה השיחים,‬
‫ובטח שלא בעליית גג.‬
‫חופיות יקרות שלי,‬
‫מה אתן עושות?‬
‫אני מקליטה.‬
‫אדגר?‬
‫קר לי נורא.‬
‫נו?‬
‫הן נשמעות אחרת. נוגות יותר.‬
‫לא שמעת את זה?‬
‫את מה?‬
‫תן לי אותן.‬
‫מה שמעת?‬
‫לא ישנת. את עייפה מאוד.‬
‫הקשבתי לזה מספר פעמים.‬
‫אני לא מבינה מה קרה.‬
‫לא השתמשת בסרט הקלטה ישן?‬
‫ממתי אני משתמשת בסרטי הקלטה פעמיים?‬ ‫אני לא טיפשה.‬
‫טוב, אל תערפי לי את הראש.‬
‫אולי זה יעזור אם תגידי לי‬ ‫מה אני אמור לשמוע.‬
‫נו, טוב…‬
‫היה טוב וטוב שהיה.‬
‫״הן נעות כמו‬ ‫טביעת אצבע שיכורה לאורך השמיים.״‬
‫ריצ׳רד וילבור.‬
‫הוא מדבר על המיות.‬
‫שיר יפהפה.‬
‫מה?‬
‫״הן נעות כמו‬ ‫טביעת אצבע שיכורה לאורך השמיים.״‬
‫מה?‬
‫המיות.‬
‫זה טוב.‬
‫אני לא מוצאת מקרה אחד‬
‫שבו חופיות אלפיניות קיננו‬ ‫במבנה מעשה ידי אדם.‬
‫זה לא מוזר בעיניך?‬
‫בטח נתייסר שנים בניסיון להבין את זה.‬
‫זה כאילו הן נמשכות לבית הזה.‬
‫נמשכות?‬
‫לבית הזה?‬
‫הרחקת לכת.‬
‫למה הן מקננות בבית הזה,‬ ‫ולא בשום מקום אחר בעולם?‬
‫למיטב ידיעתנו, בינתיים.‬
‫הבית הזה עושה לי צמרמורת.‬
‫ככה זה בבתים ישנים.‬
‫הם מצמררים.‬
‫אפשר להקריא לך עוד?‬
‫מה המשפחה הזאת עשתה פה?‬
‫זאת שעל הקירות.‬
‫אני לא יודע, אהובתי.‬
‫למה הם השאירו את כל הרהיטים והחפצים שלהם,‬
‫שיעלו אבק?‬
‫במשך עשרות שנים?‬
‫יוצא לך הקמט הזה, שם.‬
‫כשאת מנסה לפענח תעלומה.‬
‫אני לא צריכה להזעיף פנים.‬ ‫-לא, אני אוהב את זה. זה סקסי.‬
‫את סקסית.‬
‫אל תדבר שטויות.‬
‫אני אוהב אותך, אשת ציפורים משוגעת.‬
‫את אוהבת אותי?‬
‫יש לי כאב ראש.‬
‫אדגר.‬
‫אל תיגע בי!‬
‫למה?‬ ‫-מה הטעם?‬
‫הטעם הוא שאני אוהב אותך.‬
‫אני מצטערת כל כך.‬
‫אני פשוט צריכה…‬ ‫-עוד זמן.‬
‫אני יודע.‬
‫לא התכוונתי להרגיז אותך.‬
‫אניח לך.‬
‫אדגר.‬
‫קר לי נורא.‬
‫מי שם?‬ ‫-מה קרה?‬
‫היה לי חלום רע.‬
‫סליחה.‬
‫כל כך מחניק פה, עם האח.‬
‫אפשר לפתוח? רק קצת?‬
‫כן.‬
‫אכפת לך אם אשן ליד החלון?‬
‫זה בסדר.‬
‫- חופש -‬
‫זה יפהפה.‬
‫אבל זה לא מוזר בעיניך?‬
‫מדוע?‬
‫מה המילה שאני תמיד מציינת‬
‫כששואלים אותי מה מושך אותי בציפורים?‬
‫אתה צוחק על זה.‬
‫את תמיד מדברת על החופש שלהן.‬ ‫-כן, נכון.‬
‫חופש.‬
‫רבים מרגישים כך כשהם צופים בהמיה, ננס.‬
‫צר לי עליה.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫אני לא יודעת, זה פשוט המצב.‬
‫לגור בבית הגדול הזה לבדה.‬
‫נראה שבעלה ובנה היו פה. היא לא הייתה לבדה.‬
‫זו רקמה מדויקת.‬ ‫היא כנראה הייתה צפרית טובה.‬
‫מה עשיתי הפעם?‬
‫אני לא מבין מה את רוצה ממני.‬ ‫-אני לא רוצה כלום.‬
‫אני לא יודעת.‬
‫עזוב.‬
‫הצלחת לעבוד היום?‬
‫עבודה זה לא הכול בחיים.‬
‫אני יודע, ננסי, אבל באנו הנה לעבוד.‬
‫חשבתי שאתה רוצה שאעשה הפסקה מדי פעם.‬
‫זה נכון.‬
‫זה יפהפה.‬
‫אבל כשאני מסתכלת על זה,‬
‫אני מרגישה רק עצבות.‬
‫הזרוע שלה מושטת ככה…‬
‫היא בטח הרגישה לכודה כאן.‬
‫אני יודעת איך היא הרגישה.‬
‫אווה.‬
‫- לאהובתי -‬
‫- אהובתי, אני משתוקק לאחוז אותך בזרועותיי.‬ ‫אל תדאגי לגבי אשתי, אני חושב שהיא יודעת. -‬
‫הוא כל הזמן כתב שיעזוב את אשתו לטובתה‬ ‫אחרי שיחזור מהמלחמה,‬
‫אבל כשהמלחמה נגמרה,‬ ‫הוא מיד חזר לאשתו, כמובן, ואמר…‬
‫״אוי לא, לא אוכל להיות איתך,‬ ‫אהובתי. הלב שלי נשבר.״‬
‫״אני חייב לכבד את הנישואים שלי״,‬ ‫בלה בלה בלה.‬
‫היא כנראה סיפרה לו שהיא בהיריון.‬ ‫הוא מזכיר ילד, ואומר שישלם על זה.‬
‫על המכתב הראשון, ידעתי שהוא נוכל.‬
‫בטח לא היה לה מושג.‬ ‫היא הייתה מסוחררת מרוב אהבה…‬
‫את מרעישה מדי.‬
‫הוא מעולם לא גר כאן ולא היה חלק מהמשפחה,‬
‫למרות שזה נראה ככה בתמונות.‬
‫למה את מתעניינת בסיפור שלהם כל כך?‬
‫למה?‬
‫מפני שאני רוצה לדעת‬ ‫למה הם חיו באי הזה לבדם.‬
‫זה עצוב.‬
‫אנחנו מתגוררים בבית שלהם.‬
‫ואת חושבת שזה נותן לך רשות‬ ‫לקרוא את המכתבים הפרטיים שלהם?‬
‫נורא כל כך לקרוא מכתבים של מישהו שמת?‬
‫כן.‬
‫ומניין לך שהם מתו?‬
‫יש לי תחושה.‬
‫יש לך שכל של מדענית.‬
‫ממתי את מסתמכת על ״יש לי תחושה״‬ ‫במקום על עובדות?‬
‫כן, אדגר. חס וחלילה שאני ארגיש משהו.‬
‫ברגע שאנשים מסוימים‬ ‫נכנסים לבית ישן ומתפורר,‬
‫הם מתחילים לראות רוחות רפאים.‬
‫״אנשים מסוימים״?‬
‫אני לא ״אנשים מסוימים״.‬
‫ואני לא מאמינה ברוחות רפאים.‬
‫הזרים הגמורים האלה‬ ‫מעניינים אותך יותר מעבודת המחקר שלך.‬
‫הקדשתי את חיי לעבודה הזאת.‬ ‫-אני יודע.‬
‫עבדתי קשה יותר מכל הגברים האלה,‬
‫שמפזזים להם בהיכלי קורנל‬ ‫כאילו הם איזו מתנה משמיים.‬
‫אני יודע. אני מצטער.‬
‫סליחה שגיליתי עניין‬ ‫במשהו מלבד ציפורים לחמש דקות.‬
‫אדגר.‬
‫כן?‬
‫החופיות חזרו.‬
‫אבוא בהמשך.‬
‫נהיה פה מעניין.‬
‫אבוא ברגע שאוכל.‬
‫אימא כועסת עליי.‬
‫מה עשית?‬
‫איפה היית?‬
‫עבדתי.‬
‫אמרת שתחזור ברגע שתוכל.‬
‫עשיתי את העבודה שלי.‬
‫פתח את הדלת.‬
‫אל תחזיק אותה חזק כל כך.‬ ‫היא המומה, אתה תהרוג אותה.‬
‫ננסי…‬ ‫-בבקשה, אדגר. תניח אותה.‬
‫מותק, המפרקת שלה שבורה.‬
‫מסכנה.‬
‫טוב, לא הכול אבוד.‬
‫המוזיאון תמיד צריך עופות לפחלוץ.‬
‫את בסדר?‬
‫כן.‬
‫כן, כמובן.‬
‫קר לי נורא.‬
‫מה עשית?‬
‫ננסי.‬
‫ננס!‬
‫זה בסדר.‬
‫זה בסדר, מותק.‬
‫הדלת נפתחה מעצמה.‬
‫ואז משהו…‬
‫משהו…‬
‫זה בית ישן. הכול זז וחורק.‬
‫תני לזה לצאת, ננס.‬
‫לא בכית בכלל, מאז…‬
‫כל מה שקרה.‬
‫יעשה לך טוב לתת לזה לצאת.‬
‫רק אתמול אמרת לי‬ ‫שאתה לא רוצה שארגיש.‬
‫זה לא מה שאמרתי.‬ ‫-אמרת שזה לא מדעי מצדי,‬
‫להסתמך על התחושות שלי.‬
‫לא, אמרתי שאני מופתע‬ ‫שאת מסתמכת על התחושות שלך.‬
‫מפני שזה נורא כל כך, נכון?‬
‫לא, ננס. אני לא יודע מה…‬
‫אז איזו רעיה אתה רוצה שאהיה, אדגר?‬
‫זאת שמרגישה, או זאת שלא?‬
‫מצטער, ננס. אני לא מושלם.‬
‫אני משתדל.‬
‫כן, אתה משתדל.‬
‫אני לא רוצה לדבר יותר.‬
‫אני רק רוצה לישון.‬
‫שלום.‬
‫הבאתי את כל מה שביקשתם.‬ ‫-נהדר.‬
‫מר גריבס?‬
‫אתה יכול לספר לי מי גר בבית הזה?‬
‫הבית ריק כבר עשרות שנים.‬
‫אני יודעת, אבל…‬
‫מי האנשים על הקירות?‬
‫זה בטח יישמע טיפשי, אבל ראיתי דברים…‬
‫כאן.‬
‫זה הכול. דברים מוזרים מאוד.‬
‫למה את מתכוונת?‬
‫למה היא חיה דווקא כאן,‬
‫לבדה, עם הבן שלה?‬
‫המשפחה שלה שמה אותה כאן.‬
‫זה היה מבודד מדי.‬
‫וזה לא הסתדר.‬
‫איך זה לא הסתדר?‬
‫הילד מת.‬
‫איך?‬
‫בבקשה, מר גריבס. איך הוא מת?‬
‫הוא טבע.‬
‫היא הטביעה אותו, נכון?‬
‫ואיפה האימא עכשיו?‬
‫בבקשה, מר גריבס.‬
‫היא שלחה יד בנפשה.‬
‫זה קרה לפני 30 שנה, גברת בראדלי.‬
‫מה יש לספר?‬
‫הייתי רוצה לדעת.‬
‫אשתי ואני עשינו מעל ומעבר‬ ‫כדי לסדר לכם מקום לישון,‬
‫מחוץ לקור הנורא הזה.‬
‫באמת התאמצנו.‬
‫כמובן. אנחנו אסירי תודה.‬
‫אנשים טוענים שהם רואים פה דברים,‬ ‫אבל זו רק התעניינות חולנית בסבלם של אחרים.‬
‫אנשים רואים את מה שהם רוצים לראות.‬ ‫-כמובן.‬
‫זה גיבוב של שטויות.‬
‫אני לא מאמין ברוחות רפאים.‬
‫מה זה היה?‬ ‫-מה?‬
‫השיחה הארוכה והסוערת שלך עם החצרן.‬
‫שום דבר.‬
‫זה לא היה שום דבר.‬
‫איך אני אמור לעזור לך‬ ‫אם את לא מספרת לי דברים?‬
‫כי בכל פעם שאני מספרת לך משהו,‬ ‫זה לא מה שאתה רוצה לשמוע.‬
‫אני רוצה לדעת.‬
‫באמת.‬
‫שאלתי אותו על האנשים שחיו פה.‬
‫האם והילד.‬
‫טוב.‬
‫מפני שאני רואה ושומעת אותם מאז שהגענו הנה.‬
‫מה זאת אומרת?‬
‫ראיתי ושמעתי אותם.‬
‫בבית הזה.‬
‫את הקולות שלהם,‬
‫את הצורות שלהם.‬
‫והייתי מאושרת, ממש מאושרת, אדגר,‬
‫אילו יכולתי לספר לך את זה, ושתאמין לי.‬
‫אני יודע שאת לא ישנה כמו שצריך כבר שנה.‬
‫אפילו אנשים שפויים ורציונליים כמוך‬ ‫מתחילים לראות דברים כשהם לא ישנים.‬
‫בבקשה, אדגר…‬ ‫-לא ראיתי שום דבר, ננס.‬
‫לא רוחות ולא שדים, רק בית גדול ועצוב.‬
‫אז תסלחי לי, אני מנסה להבין.‬
‫אל תגיד לי שאתה מנסה להבין,‬ ‫כאילו אני איזו משוגעת.‬
‫מעולם לא אמרתי שאת משוגעת.‬
‫אני רק יודע שחטפת את המכה הכי קשה‬ ‫שכל אם, שכל אדם יכול לחטוף,‬
‫ואני מאוד חושש לשלומך.‬
‫למה תמיד מדובר בי?‬
‫גם אתה עברת את זה, אדגר.‬
‫למה שלא תספר לי איך אתה מרגיש, לשם שינוי?‬
‫בסדר! אני מרגיש אבוד!‬
‫אני מרגיש כועס.‬
‫אני מרגיש שהלב שלי שבור לרסיסים.‬
‫ואני לא מבין אותך.‬
‫אני לא מבין איך ייתכן‬ ‫שאווה היקרה שלנו מתה,‬
‫ושאת לא הזלת דמעה,‬ ‫אף לא דמעה אחת, בשנה שחלפה.‬
‫אתה רוצה שאבכה בשבילך?‬
‫זה ישפר את המצב?‬ ‫-לא, ודאי שלא.‬
‫רק חשבתי שאם הייתה בוכה על בתה.‬
‫באנו הנה כדי לשפר את המצב,‬ ‫ועכשיו אנחנו כאן, ואת…‬
‫נראה שאכפת לך יותר מהאנשים האלה,‬
‫האנשים המתים האלה, מאשר מהבת שלך.‬
‫שאלת אותי איך אני מרגיש.‬
‫ככה אני מרגיש.‬
‫מעולם לא נתת לי להיכנס, ננס.‬ ‫אף לא פעם אחת, בשנה הנוראה הזאת.‬
‫אני משתדל, ומשתדל,‬
‫ואני מרגיש שאת חומקת ממני.‬
‫אני רוצה, יותר מכל דבר בעולם,‬ ‫שנישאר ביחד, אבל אני לא…‬
‫אשן כאן למטה הלילה.‬
‫אצא לעמדה שלי מוקדם בבוקר, לפני השחר.‬
‫אלא אם כן את רוצה שאשאר.‬
‫פשוט…‬
‫תגידי לי, ננס,‬
‫ואשאר.‬
‫אהיה זמין בקשר.‬
‫אדגר!‬
‫״נומי‬
‫״נומי, תינוקת של אימא‬
‫״שני…״‬
‫אימא כועסת עליי.‬
‫מה עשית?‬
‫די!‬
‫תניחי לו!‬
‫אימא כועסת עליי.‬
‫ואני לא יודע למה.‬
‫חמוד שלי.‬
‫אימא שלך עשתה לך משהו רע.‬
‫נפגעת.‬
‫ואתה כבר לא חי.‬
‫לא עשית שום דבר רע.‬
‫היית הילד המושלם.‬
‫קר לי נורא.‬
‫חשוך פה נורא.‬
‫בוא אל האור, חמוד שלי.‬
‫חמים פה. אתה יכול?‬
‫קח את ידי.‬
‫כבר לא תרגיש בדידות או קור.‬
‫רוץ אל האור, חמוד שלי.‬
‫אתה מוגן.‬
‫רוץ אל האור.‬
‫רוץ אל האור!‬
‫מה עשית?‬
‫לא!‬
‫ננסי?‬
‫ננס?‬
‫אדגר.‬
‫כן.‬
‫את בסדר?‬
‫אני מצטערת.‬
‫אני כל כך מצטערת.‬
‫הייתי אבודה כל כך.‬
‫כמובן, יקירתי. אני מבין.‬
‫אני אוהבת אותך.‬
‫גם אני אוהב אותך, יקירתי.‬
‫כל כך.‬
‫אני רוצה לדבר על אווה.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין‬