Він любив життя.
Я не заперечую, що в нього були проблеми зі здоров'ям,
але він не хотів через це засмучуватися.
Він любив життя.
Емметте...
він змушував вас цінувати вашу щасливу долю.
Бо хоч він і був прикутий до лікарняного ліжка,
у ньому було більше життя, ніж у більшості тих, хто може ходити.
Він любив сміятися. Любив людей.
Співчуваю, що ви його втратили. Правда.
Я його не втратила. Його в мене відібрали.
Емметт казав щось про те, що діялося в «Лайфкер»?
Ви говорили з ним в останній день, у четвер?
На той момент у нього вже вимкнувся телефон.
Я намагалася додзвонитися йому в середу й четвер.
До цього він казав, що...
там було неспокійно, але багато про це не говорив.
Не хотів, щоб я переживала.
Він навіть жартував про свій сніданок.
Казав, що їв консервованого тунця і крекери...
з великим задоволенням.
Казав, було дуже смачно.
Мій Емметт. Він був боєць.
І щоб він помер добровільно?
Це якесь безглуздя.
Повне.
Бредіть у воді
П'ЯТЬ ДНІВ У ЛІКАРНІ
Бредіть у воді, діти
Бредіть у воді
Бредіть у воді, діти
Бредіть у воді
Господь збурить ці води
Чоловік спустився до річки
Господи, чоловік спустився до річки
Чоловік спустився до річки
Спустився туди помолитися
О-о
Бредіть у воді
Бредіть у воді, діти
ЗА МОТИВАМИ КНИЖКИ ШЕРІ ФІНК
Бредіть у воді
Бог збурить цю воду
НІХТО НЕ ЗНАЄ, ЩО МЕНІ ДОВЕЛОСЯ ПЕРЕЖИТИ
МЕМОРІАЛЬНА ЛІКАРНЯ
33 ДНІ ПІСЛЯ УРАГАНУ «КАТРІНА»
1 ЖОВТНЯ 2005 РОКУ
Добрий день. Пам'ятаєте нас? -Так, сер.
Я привіз вам ордер.
Усередині ще є люди? -Так, сер.
То виводьте їх.
Гей, Ремі! -Хлопці.
Негайно всіх виводь!
Залишайтеся тут,
поки ми не закінчимо роботу. Ясно?
Дякую.
Увага. Розосередьтеся й документуйте все, що бачите.
Так, сер. -Ясно, кеп.
Цей запах смерті. Ніколи до нього не звикну.
Так. Тому я люблю бухгалтерію.
У них же ніби не було їжі й води.
Крім цієї стіни пляшок з водою, що сягає стелі.
І консервів тут – завалися.
ЛІКАРНЯ «ЛАЙФКЕР»
Обережно. Це заборонена зона.
Аптека замкнена, але ми скоро зможемо увійти.
МЕМОРІАЛЬНА ЛІКАРНЯ
Глянь сюди.
Три рецепти на морфін, підписані Анною Поу.
Гей.
Хтось знайшов це на сьомому.
Точно так це описав Накамура.
Я навчився не дивуватися.
Але все одно дивуюся.
У нас четверо свідків підтверджують той самий сюжет.
Поу піднялася на сьомий поверх, щоб убити пацієнтів.
Ми знайшли шприци, флакони з-під ліків і рецепти, виписані Поу.
Хіба цього не досить? -Ні.
Двоє з цих свідків кажуть, що Поу чітко висловила
намір ввести смертельну ін'єкцію.
Ті лікарі й медсестри
самі визвалися бути в лікарні.
І залишалися там у надзвичайно поганих умовах.
Як вони могли навмисно завдати шкоди пацієнтам?
Убити своїх пацієнтів. -Не можна заперечувати докази.
Нам треба довести, що Поу й ті дві медсестри
не лише ввели пацієнтам препарати,
а зробили це з наміром їх убити.
Нам дуже потрібний свідок.
Який бачив, як вони це роблять.
БАТТОН-РУЖ
Френсісе, Вінс сказав, він прийме твою пропозицію в ці вихідні. Подзвони йому.
Як ви почуваєтеся, місіс Аллен? -Нормально.
Нормально? -Не хочу зурочити.
Зурочуйте скільки хочете. Тут усе чудово.
Дякую, докторе. -Прошу.
Але мені потрібний той рецепт. -Дочка сьогодні принесе.
Пощастило мені.
Смачно.
Дуже-дуже смачно.
У мого пацієнта був ресторан у Сейнт-Клод.
Це секретний рецепт, який передається тільки в родині.
Ясно.
І в чому секрет?
Я не можу тобі сказати.
Не можеш?
Лікарська таємниця.
Клас.
Ця жінка. О боже. Вона...
Вона справжній борець.
Так. Прекрасна людина.
Як твоя нова робота?
Чи вона достатньо тебе відволікає?
Хірургія – так.
Так коли все спокійно...
Чи я хвилююся?
Авжеж так.
Так. Якби ми тільки знали, що вони роблять.
Вони розслідують твою діяльність чи ні? Розумієш?
Чесно кажучи, Вінсе...
Відчуваю, що мене посадять у тюрму.
Чому? Навіщо це їм?
Бо все пішло шкереберть, і потрібні винні.
Анно, ти хоч уявляєш, як тебе поважають?
І навряд чи... Я собі й уявити таке не можу.
Я лише намагалася допомогти людям. Тільки це.
Я знаю. Я тебе знаю.
Послухай: Господь добрий. Так?
Він за нами наглядає. У Нього є для нас план.
Правда переможе.
Я хочу в це вірити. Хочу. Дуже.
Ти знайома з Френком Міньярдом? -Ні.
Він носить ковбойські чоботи й грає на джазовій трубі у квартеті.
Дуже яскрава особистість.
Не пересічний патологоанатом. -Він не патологоанатом.
Що? Як же він став міським коронером?
Його обрали.
Люди його люблять, тому переобирають.
То він не справжній лікар? -Ні, він лікар.
За освітою він гінеколог.
І працює в похоронному бюро?
Це тимчасові офіси. Їхні затопило.
ОФІС КОРОНЕРА ОКРУГА ОРЛІНЗ
Вибач, Буч. Не звертай уваги на безлад.
Нам довелося зібратися й тікати, коли нас залило водою.
Кажете, Вірджинія? -Так.
Вірджиніє, знаєте, звідки пішло слово «коронер»?
Не скажу, що знаю.
Це значить «хранитель позовів корони».
Це з Великої хартії вольностей.
У ті часи коронери були дуже важливими служителями корони.
А в наші часи, звісно,
нам здебільшого випадає працювати з трупами.
ДОКТОР ФРЕНК МІНЬЯРД ГРА І ВОКАЛ
Тож поговоримо про твої розтини, Буч.
Сідайте.
Маємо велику проблему.
Яку? -Я не можу сказати, чи це вбивства.
Чому ні? -Бо тіла нікуди не годяться.
Вони тиждень розкладалися в спеку.
Ми не можемо навіть взяти нормальний зразок крові.
Я так розумію, що препарати залишають сліди
в щільніших, тканинах, як-от печінка чи мозок,
чи рідина, що збирається в черевній порожнині.
Ви патологоанатом?
Ні. Але я говорила з одним. З двома.
Вони не бачили цих тіл.
Хай там як, Френку, а нам треба перевірити ці зразки тканин.
Так сам генеральний прокурор наказав.
Що ж, добре.
Я передам йому ваші слова.
Ви розумієте, з чим я маю справу?
Мене завалили роботою.
Але от що я скажу:
я викличу сюди федеральних спеців з трупів,
щоб вони взяли ті зразки й відправили в лабораторію.
Особисто для тебе, Буч.
Дякую, Френку.
Я дуже тобі вдячний.
Хіба це не обов'язок Міньярда – збирати докази?
А не самостійно вирішувати, що робити, а що ні?
Не хвилюйся. У нас є зразки тканин.
Він коронер. Не йому приймати такі такі рішення.
Вірджиніє, послухай,
медики в цьому місті – щільно сплетена спільнота,
а Міньярд – її частина.
Він мусить зосередитися на доказах. Крапка.
Він і всі інші медики не дивитимуться, склавши руки,
що коїться з їхнім колегою.
Будь до цього готова.
Привіт, люба.
Привіт. Як минув день?
Добре. Добре.
Говорила сьогодні з ріднею?
Так, трохи потеревенила з сестрою.
Як просувається справа?
О-о, нічого особливого.
Я приніс тобі блокнот для замальовок.
Подумав, він може надихнути тебе на нові малюнки.
Може, намалюєш янголів.
Дякую, Буч, але мені не хочеться.
Ясно. На них є попит у галереях.
Це ж добре, так?
Може, згодом.
Добре.
Піду... зберу щось на вечерю.
Є курка й броколі. -Добре.
Алло. -Привіт, це я. Знаєш що?
Хтось із Меморіальної, не з «Лайфкер», хоче з нами поговорити.
Неочікувано. І хто ж?
То ви добралися.
Артур Шефер -Вірджинія Райдер.
Браян Кінґ. Дуже приємно. -І нам. Вітаю.
Заходьте.
Я зв'язався з вами, бо дивився репортаж,
як похоронна служба виносить тіла з Меморіальної,
і не міг повірити, що в каплиці
було стільки тіл.
Чому?
Бо в середу
я зафіксував смерть пацієнтки з природніх причин.
Коли ми перенесли її в каплицю,
її тіло було там шосте.
Я звернув на це увагу.
Потім у моїй зоні на другому поверсі ніхто не помирав
до того, як я евакуювався в четвер.
Я в цьому абсолютно впевнений, бо вів лік.
На той момент я знав, скільки в лікарні померлих.
І скільки їх було?
У четвер їх було 20 чи 21. Я це точно знаю.
І коли я дізнався, що знайшли 45 трупів,
я подумав: не може бути, щоб стільки людей померло
з моменту, як я поїхав і до наступного дня.
Яка лікарня втрачає за день 20 пацієнтів?
Дехто може сказати, що це сталося через жахливі умови.
Відсутність електрики, страшенну спеку.
Люди не помирають у лікарнях так часто. Навіть за поганих умов.
Річ не в цьому.
А в чому?
Я знав, що щось не так.
Я говорив з Кетлін Форньє. Ми з нею разом училися.
Що вони казали?
Я точно не знаю.
Як гадаєш, що вони казали?
Не кажи нікому, добре?
Вони говорили, що ми не вивеземо звідси всіх,
що пацієнти страждають, і треба придумати, як припинити ці страждання.
Якщо пацієнтам боляче, треба робити все, щоб їм допомогти.
Вони говорили не про це.
Не про те, щоб полегшити їхній стан. Розумієш?
Вони говорили не про це. -Хто говорив?
Евінґ Кук і Анна Поу. Обговорювали, як покласти край стражданням пацієнтів.
Я чула, як Анан сказала:
«Так. Для мене це не проблема».
Що?
І я собі думаю:
«Це не нормально. Нам не за це платять.
Нам платять, щоб ми дбали про людей, допомагали їм».
Тож ви знали, що вона мала на увазі, але не протестували?
Ви мусите зрозуміти.
Я був там один з небагатьох темношкірих лікарів.
Мене щойно взяли на роботу.
Люди боялися тих, хто був за межами лікарні. А я...
для мене все було навпаки.
Ви боялися людей у лікарні?
Я вам так це поясню.
Люди розповідали про мародерів,
ґвалтівників і снайперів у місті.
Про те, що Новий Орлеан захопили злочинці.
Насправді вони мали на увазі темношкірих.
Я зрозумів це на в'їзді в лікарню,
коли людей з моїм кольором шкіри не пускали всередину.
Я намагався допомогти їм.
Гей! Що тут таке? Чому ми не допомагаємо цим людям?
У нас нема для них місця.
І що? Ми ніяк їм не допоможемо?
Коли я побачив, що діється,
подумав: «Боже. Я більше нічого не можу зробити чи сказати».
Уся зброя була в них.
Ви боялися, що у вас вистрелять? -Не дуже.
Не думаю, що в мене стріляли б на очах у всіх,
але мене точно усунули б.
Я – людина, яка каже, що думає, але й знає, коли промовчати.
Але я потай повідомляв, що там діялося.
Яким чином?
Я відправив кілька смс.
Кому?
По-перше, другові.
Сказав йому, що в лікарні є злі сутності,
які планують евтаназувати пацієнтів.
Злі сутності? -Я більше не зву їх людьми.
Вони планують убивство людей, які нічого поганого не зробили.
Невинних людей.
Людські істоти так не роблять.
Я шукав слово: «Ці... Ці...» Правильно сказати «виродки»,
«...обговорюють убивство людей».
Ви самі бачили щось, що з цим пов'язано?
В останній день до мене підійшов чоловік.
Мабуть, помічник медбрата. І каже...
Докторе Кінґ.
Візьмете участь у нашій молитві? -Молитві?
Після його слів я став думати: «Що сталося?»
А тоді побачив Анну Поу.
У неї в руках було кілька десятикубових шприців з рожевою голкою.
Навіщо їй ці голки?
Ви бачили, як доктор Поу робити уколи пацієнтам?
Ні. Але вона була там. З кількома шприцами.
І люди говорили таке, про що не мали б...
Про що не мали б навіть думати.
Я сказав собі: «Це ненормальна ситуація.
Мабуть, мені не слід тут бути.
Я не можу брати в цьому участь».
Куди ви?
Я забираюся звідси.
Покинете нас? -Ти знаєш, що там діється?
Може, зможеш зрозуміти.
Бо я не можу. І не можу їх зупинити.
У них є зброя. У них є влада.
І тоді ви поїхали?
Я сів на човен.
Мене висадили, я добрів до сухого місця
й пішки дійшов додому.
Ви з кимось про це говорили?
Сьогодні –
про те, як «Катріна» перетворилася зі стихійного лиха на трагедію.
Коли люди стали приймати рішення, які залишать слід на душі.
ВЕЧІРНІ НОВИНИ
Тепер, коли вода й мул спадають, нашим очам відкриваються таємниці.
Чутки про рішення, що несуть життя або смерть,
і вперше – розмова про вбивства з милосердя.
Виникли нові питання про те, чи персонал затопленої лікарні...
СЬОГОДНІ П'ЯТНИЦЯ, 14 ЖОВТНЯ 2005
...обговорював евтаназію пацієнтів.
Чи в тій лікарні вдалися до евтаназії, через кілька днів після урагану,
коли в місті панував хаос?
РОЗСЛІДУВАННЯ УБИВСТВА З МИЛОСЕРДЯ?
Д-Р БРАЯН ВИКЛАДАЄ СВОЮ ВЕРСІЮ ПОДІЙ
Більшість людей знають, що сталося те, чого не мало статися.
У однієї лікарки в руках були шприци.
Я не знаю, що було в тих шприцах.
Я не знаю... Я лише чув, як вона каже:
«Я дам вам ліки, від яких стане краще».
Боже. Аж не віриться.
Я розумію його занепокоєння,
але він знищить репутацію
всіх лікарів, які коли-небудь працювали в тій лікарні.
Горацію, ти перебільшуєш.
Я так не думаю.
Якщо він каже правду,
то це вкрай жахливо.
Але про таке не можна говорити публічно.
ЗМІ кілька разів говорили
з лікарем, якого доктор Кінґ бачив зі шприцами.
За словами лікаря, усі в лікарні почувалися покинутими.
Цитуємо слова лікаря:
«Ми зробили все, що в людських силах, щоб урятувати пацієнтів.
Влада покинула нас помирати
в будинках, на вулицях, у лікарнях.
Може, багато хто з нас наробив помилок,
але ми приймали найкращі на той момент рішення».
Ми продовжимо говорити про ці події, коли з'явиться більше інформації.
Місіс Ісбелл, ви керували доглядом за хворими в «Лайфкер»?
Так.
У четвер, першого вересня,
коли на сьомий поверх піднялися
троє медиків з Меморіальної...
Що ви тоді подумали?
Я подумала, що вони прийшли подбати про пацієнтів.
Чого б ще їм туди підійматися?
Саме про це я у вас і питаю.
Якщо щось було не так, я цього не помітила.
Ви вели документацію після урагану?
Записували, які препарати дають пацієнтам?
Вели, поки могли.
Неможливо було встежити за всім.
Я був на сьомому поверсі й уявляю, що ви пережили.
Ні, не уявляєте.
Ви й гадки не маєте.
Ми дуже старалися не дати їм померти.
Мені цікаво, чому так довго
ніхто не їхав допомогти нам вивезти пацієнтів?
Через це померло багато пацієнтів.
Де була влада? Чому нам не допомагали?
Міс Ісбелл... -Ні.
Облиште в спокої людей, які залишилися
й працювали під час урагану.
Ставтеся до лікарів і медсестр, які залишилися дбати про пацієнтів,
намагалися полегшити їхні страждання, як до тих, ким вони є.
Як до героїв.
Якщо хочете – можемо трохи відпочити.
Відпочити? Від цього?
Це неможливо.
Коли я вдома, я не можу спати.
Мені сняться кошмари, в яких я бачу обличчя пацієнтів.
Я почуваюся винною, коли думаю про людей, яких я
вибрала для роботи в ураган.
Я відчуваю біль смерті кожного пацієнта.
Я знаю, це важко. І ми дуже вам вдячні.
Як смієте ви приходити з тиші і спокою
й намагатися вирішити, що було правильно, а що – ні?
Це несправедливо.
Аж ніяк.
Вибачте. Це несправедливо.
Вокере, ти хотів мене бачити?
Заходь, Анно.
Що сталося?
Нам дуже пощастило, що ти тут, з нами.
Дуже. Ти це знаєш. Але...
Я впевнений, що ти бачила репортажі CNN та інші.
Так. Я про них знаю.
Але я витрачаю час на догляд за пацієнтами,
а не на перегляд новин.
Так. Але з огляду на те, що в цих новинах говорять про тебе,
ми мали про це трохи поміркувати.
Наприклад, що буде, якщо якась операція не вдасться?
Не з твоєї вини. Але це можливо. Таке ж буває. Ти знаєш.
Вокере, до чого ти ведеш? Просто скажи.
Ми б хотіли, щоб ти деякий час не проводила операції.
Якщо станеться щось непередбачуване...
це буде важкий удар для університету.
Розумієш...
Ти хочеш, щоб я більше не проводила операцій?
Ми лише просимо, щоб ти про це подумала.
Але я можу дбати про пацієнтів і збережу привілеї в лікарні.
Ясно. То ти просто певний час не оперуватимеш.
Мене це просто вбиває. Але я погодилась.
Це ж вона. Так? Та Поу.
Так.
Ти бачив? Думаю, вони говорять про нас.
Можливо. Ну то й що?
Так. Мабуть, тепер буде так.
Я тобі казав про Майкла Янґа?
Майкл грав у гольф з одним чоловіком у Ковінґтоні,
і той чоловік влучив у пташку.
Влучив у неї в польоті. Уявляєш?
Пташка вижила...
Вона була в... Меморіальній.
Хочеш, я піду й налякаю їх?
Що?
Це було б дуже дієво.
Авжеж. Це ж дві літні жінки.
Думаю, я впораюся.
Ти так не думаєш? -Я хочу додому.
Справді? -Анно.
Вибачте. -О-о, Лора.
Привіт. Як ви? -Привіт.
Привіт, Лоро.
Ми з Генрі хотіли сказати, що ми на твоєму боці.
Ми про тебе думаємо й молимося за тебе.
Те, що з тобою діється, це так... несправедливо.
Не заперечуватиму.
Якщо ми можемо якось допомогти – скажи.
Дякую, Лоро. Я дуже це ціную.
Дуже дякую. -Тримайся.
Буду перевіряти, як ти. -Дякую.
Дякую.
Це так... не по-християнськи...
ВОДІЙСЬКІ ПРАВА ПОУ АННА, МАРІ
ЗРАЗОК РЕЦЕПТА З ПІДПИСОМ ЛІКАРЯ
МЕМОРІАЛЬНА ЛІКАРНЯ
Підкріплення.
Як приємно. Дякую.
Хочеш, скажу новину дня?
Зараз лише 08:00. Ти впевнена, що не буде цікавіших новин?
Цілком. -Ну, кажи.
Пам'ятаєш, у Поу є брат Фредерік? Поу, до речі, одна з 11 дітей.
Це я знаю.
Він у розшуку через наркотики.
Його мріє впіймати Управління боротьби з наркотиками.
Тепер ми точно знаємо. Ця справа зіткана з божевілля.
Мої ранкові новини не такі яскраві, але ми отримали звіт токсикологів.
І що?
Вони проаналізували зразки тканин трупів 18 пацієнтів Меморіальної.
У дев'яти зразках з 18 виявили морфін,
у семи з тих дев'яти також виявили медізолам,
відомий як «Версед».
Саме таку комбінацію препаратів Накамару, за його словами, видав Поу.
Начальник лабораторії
сказав, що медізолам у тих трупах його збентежив.
Авжеж, збентежив. Мені здається, єдине пояснення його присутності –
лише комбінація з морфіном,
як дуже ефективний спосіб убивства.
Ці звіти нам, звісно, на руку.
Але захист говоритиме про стан тіл.
Розумієш? Про те, що на ці докази не можна покластися.
І що нам тоді казати?
Потрібні інші спеціалісти. Їхні думки.
Треба залучити першокласних патологоанатомів.
РІЧАРД Т. СІММОНС ДЖУНІОР АДВОКАТ
Анно, боюся, треба почати готувати захист.
Ви щось чули?
На жаль, обізнані люди кажуть,
що офіс генерального прокурора фокусує розслідування на тобі.
О боже.
Анно. Анно, усе буде добре. Послухайте.
Ми закличемо всіх медиків міста
виступити за вас.
Інакше наступного разу
в цьому місті під час урагану не буде жодного лікаря.
Люди мусять це знати.
То що нам робити?
Перш за все, треба організувати таку собі екскурсію.
Екскурсію? -Так.
Ви, я і дві медсестри, які були з вами в останній день.
Я хочу, щоб ми поїхали в Меморіальну.
Хочете поїхати в лікарню? Навіщо?
Бо хочу, щоб ви на місці розповіли, що сталося в останній день.
Щоб я був певен, що все правильно розумію.
Особисто я не хочу, щоб мене евтаназували,
але розумію таке бажання в жахливих умовах.
Так. Я сам католик.
Це суперечить моїй вірі, але якщо я стану овочем,
відключи мене від кисню.
Якщо це твій вибір – хай так.
Але в Меморіальній, наскільки я знаю, ніхто не давав згоди.
Саме так. Ніхто не давав згоди.
Що про все це думає Лінда?
Ми не говоримо про мою роботу. -Справді? Ніколи?
Ні.
А чому?
По-перше, я не хочу, щоб мої секрети
переповідали продавцям у продуктовому чи ще комусь.
Хто розповідає секрети продавцям?
Тепер не 1955 рік.
Якби Лінда побачила, що я так у щось занурений,
вона б переживала,
що я забагато працюю, що псую здоров'я.
Не треба. Особливо тепер.
Як вона?
Вона втратила не лише дочку.
У минулі п'ять місяців
вона втратила батька й двоюрідну сестру, яка була їй як рідна.
Їй важко.
Боже, я навіть не уявляю. Співчуваю.
Так. Вона горює, як уміє.
А я даю їй можливість горювати.
А як... до всього цього ставиться Кевін?
Чесно кажучи,
у нас зараз не особливо добрі стосунки.
Тож мені корисно зосередитись на цій справі.
Ясно.
Я бачу, як важко ти працюєш. Як магазин «7-Eleven» –
з 07:00 до 23:00.
Буч, приємнішого ти мені ще не казав.
Просто... я за тебе переживаю.
Ні, це я за тебе переживаю. -Ні, я за тебе – більше.
Не думаю. Я переживаю набагато більше.
Гаразд. Закінчили.
У мене є справи. Побачимося в офісі, добре?
Добре. -Бувай.
Міс Райдер.
Місіс Еверетт.
Вибачте, що приїхала, не попередивши,
та я мушу знати, що ви робите для мого Емметта.
Ми над цим працюємо. Клянуся.
У вас є прогрес?
Так. Є.
Ви ж знаєте, що багато людей при владі
хочуть, щоб ця історія забулася.
Не допустіть цього.
Не допущу.
Я дещо вам принесла.
Після повені в мене залишилася лише одна.
Хай буде у вас.
Ні, я не можу її взяти.
Візьміть, прошу вас.
Знайте, місіс Еверетт:
Емметт – лице цієї справи.
Ми робимо все, що можемо, заради справедливості для нього.
Я так за ним сумую.
Це боляче.
Ніхто не має права вдавати з себе Бога й забирати життя.
Не має.
Байдуже, хто це.
Дякую, що приділили мені час.
Дякую, що прийшли, містере Накамару.
Ми просимо вас
перевірити, які ліки залишилися в аптеці.
Гаразд.
Морфіну, мідазоламу й лоразепаму нема.
А інші підконтрольні препарати? -Ще тут.
Є якісь записи... Хто пограбував аптеку?
Так.
Ось список останніх людей, які розписувалися за препарати.
Ви впізнаєте цей підпис?
Так. Анна Поу.
Вона остання розписувалася за ліки.
О боже.
Не уявляю, що ви тут пережили.
Це була наша робота.
Усе гаразд?
Просто... -Чорт.
Якщо дивитися тепер – вигляд набагато гірший.
Що я маю вам показати?
Усе.
Просто... розкажіть, що ви робили.
Як допомагали людям, як їх рятували.
Усіх пацієнтів, яких забирали вертольоти, провозили тут.
По лікарняних сходах,
крізь отой отвір і вгору по сходах на майданчик.
Неймовірно.
Пацієнти самі долали цей шлях чи їх несли?
Більшість були занадто хворі. Їх несли.
Це був...
Подвиг Геракла. Саме так.
Це майданчик. -Так.
Простоював багато років.
У поганому стані.
Мабуть, це епіцентр.
Каплиця.
Вам це відомо.
Так.
Те, що тут сталося,
не мав пережити ніхто і ніколи.
Що за...
Тут більше нікого не повинно бути.
Це доктор Поу.
Це Анна Поу?
І ті дві медсестри, яких вона привела на сьомий.
Чорт забирай. Не може бути.
Доктор Поу?
Так.
Я Вірджинія Райдер, а це Артур Шефер.
Ми з офісу генерального прокурора Луїзіани.
Вітаю, Анно.
А я Рік Сіммонс, адвокат доктора Поу.
Містере Сіммонс, треба... -Авжеж...
Вибачте. Анно.
Повірити не можу, що це сталося.
Що вони тут роблять?
Як і ми, збирають факти.
Не переживайте.
Анно.
Зосередимося на тому, для чого приїхали.
Забудьте про них. Добре?
Ходімо. Закінчимо екскурсію.
ДЕПАРТАМЕНТ ЮСТИЦІЇ ЛУЇЗІАНИ
Артур Шефер слухає.
Містере Шефер? Це Майк Мерфі з «Лайфкер».
Як справи?
Добре. Дякую. -Добре.
Крісті Джонсон, наша директорка з фізіотерапії –
ви знайомі...
Так, я її пам'ятаю. -Так. Вона...
хоче вам ще дещо розповісти.
Хоче приїхати до вас, щоб поговорити.
Добре. Ми організуємо зустріч.
Привіт, Вокере.
Анно.
Я хочу повернутися до роботи.
Розумію.
Але ти теж знаєш, що лікарні – це гігантські бюрократичні машини,
і колеса в них крутяться повільно.
Я думала, ти там головний.
Моїм пацієнтам треба робити операції.
А отоларингологів не так багато,
як консервів у магазині.
Я розумію.
Мене ж навіть не звинуватили в злочині.
І це я теж розумію.
Цікаво,
чи ти читав декларацію про цілі університету Луїзіани.
Там зазначено, що догляд пацієнтів
висококласними спеціалістами є наріжним каменем...
Я читав її. Я її написав.
Красиво написано. -Дякую.
Що ж, подивлюся... що я можу зробити,
щоб повернути тебе в операційну.
Дякую, Вокере.
Дякую.
Я що, єдиний неупереджений лікар, який бачив докази?
Ні, сер. Ми відправили їх багатьом незалежним експертам.
На що на вашу думку, докторе Баден, вказують докази?
Убивство.
У всіх вивчених вами випадках? -Так.
Навіть при такому стані трупів? -Так.
Усі дев'ять випадків, які я вивчив, я характеризував як убивства.
Дуже дякую за приділений час.
Дякую.
Прийшла Крісті Джонсон.
Я йшла з доктором Поу до палати Еммета Еверетта.
Ви ж розумієте, про що я говорю? Він був притомний.
Так. Ми знаємо про Еммета Еверетта.
Вона сказала, що планує щось йому дати.
Скажу йому, що я...
дам йому щось від запаморочення.
Як гадаєш?
Я... не знаю.
Ви справитеся? Мені піти з вами?
Ні, я сама зможу.
Емметт Еверетт не єдиний.
Я провела доктора Поу й двох медсестр до інших палат.
Я була з ними, коли вони робили уколи.
Я тримала їх за руку.
Молилася.
То ви особисто бачили, як доктор Поу робила уколи?
Так.
Пам'ятаєте, кому саме?
Одна – Вільда Макманус.
Ви бачили, як вона робить їй укол?
Так.
І можете дати свідчення? -Так, можу.
А коли я йшла геть по коридору, я почула її, доктора Поу.
Мабуть, вона говорила про містера Альфорда,
але я думаю, що про міс Макманус.
Вона сказала...
«Мені довелося дати їй три дози.
Вона боролася з усієї сили».
Здається, якось так.
Вибачте, що так довго не розповідала.
Просто це... так важко.
Можна, я вийду? -Авжеж.
Я щойно розповів усе генеральному. Він хоче провести арешти.
Можна зібрати більше,
але він не хоче більше чекати.
Громадська думка вже змінюється.
Про що ти говориш?
Це медицина.
Лікарі захищають лікарів, медсестри – медсестр.
Ти це ще побачиш.
Анна Поу не заслуговує на особливе ставлення.
Але вона може його здобути.
От побачиш. Ми дражнимо ведмедя.
Так, сер.
Я їду з нарядами до Лендрі й Будо. Ти їдеш до Поу.
Готова?
Так.
11 МІСЯЦІВ ПІСЛЯ УРАГАНУ «КАТРІНА»
17 ЛИПНЯ 2006 РОКУ
Щоразу, проводячи арешт, я думаю,
що, постукавши у двері, я назавжди змінюю чиєсь життя.
Але минулої ночі я міцно спала.
Побачимося, коли справу буде зроблено.
Їдемо. -Рушаймо.
Поліція штату Луїзіана! Відкривайте!
Поліція штату! Відкривайте!
Анна Поу?
Так. Я Анна Поу.
Ось ордер на арешт
за чотирма випадками вбивства другого ступеня.
У вас є зброя – власна, чи розміщена в будинку?
Нема.
Я мушу вас обшукати.
У будинку є хтось іще? -Ні.
Куди ви мене повезете?
Зареєструємо тут, у Баттон-Руж, а потім – у тюрму Нового Орлеана.
А як же мої пацієнти? Деякі у важкому стані.
Я не можу їх просто покинути.
Я чекаю на результати важливих аналізів.
Вас можуть замінити інші лікарі?
Так. Але...
Ми дамо вам можливість з ними зв'язатися.
Я цілий день оперувала. Можна мені перевдягнутися?
Авжеж.
Ви будете тут стояти? Не можете почекати за дверима?
Ні, мем, не можу.
Зніміть усі прикраси й візьміть з собою лише водійські права.
На мені нема прикрас, а мої права...
Не відкривайте.
Де ваші права?
У гаманці.
Добре. Я зачитаю вам ваші права.
У вас є право мовчати.
Усе, що ви скажете, може й буде використано проти вас у суді.
У вас є право на адвоката.
Якщо ви не можете собі його дозволити, вам його призначать.
Підпишіть тут. Тут написано, що ви розумієте свої права.
Ви відповідатимете на питання без адвоката?
Ні.
Задні двері...
Господи...
Веди нас і підтримуй нас.
Допоможи іншим не вірити брехні.
Хай ті, хто проти нас, побачать правду.
Господи, прихисти нас і допоможи нам.
Дай нам сили пережити труднощі
і несправедливість.
Поверни нас у Твоє вічне добро й світло.
Амінь.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко