‫‫רופאה שנודעה בקהילתה בעזרתה לזולת‬
‫‫דרסה חבורת הולכי רגל בשוק מקומי.‬
‫‫שלושה נהרגו וחמישה נפצעו.‬
‫‫הרופאה נמנמה מדי פעם ‫בחדר התורן אחרי משמרות ארוכות‬
‫‫לפני שנסעה הביתה.‬
‫‫באותו יום, היא לא עשתה זאת.‬
‫‫היא הייתה בדרכה‬
‫‫למסיבת יום ההולדת של בתה ‫ונרדמה בזמן הנהיגה.‬
‫‫היא לא הגיעה למסיבה באותו יום וגם לא חגגה‬
‫‫שום יום הולדת לבתה יותר.‬
‫‫היום הזה ציין אירוע אחר כעת.‬
‫‫אירוע שהרופאה לא רצתה לזכור.‬
‫‫שלושה טייסים היו במטוס קטן ‫שטס קרוב מדי למעלית סקי.‬
‫‫היה באותו יום ערפל כבד שהגביל את הראות.‬
‫‫הם לא ראו את הקרוניות ‫שהסיעו גולשים במעלה ההר ובמורדו,‬
‫‫וכנף המטוס הימנית ביתקה את כבל הפלדה.‬
‫‫הקרונית נפלה מגובה 80 מטרים,‬
‫‫וכל 20 הנוסעים נהרגו בו במקום.‬
‫‫אחד מהטייסים ניסה בהמשך ‫ליצור קשר עם משפחות ההרוגים,‬
‫‫אבל אף אחד לא החזיר לו טלפון.‬
‫‫ילד בן 12 גרם לאחיו התאום‬
‫‫פגיעה בחוליית הצוואר השביעית ‫ששיתקה אותו מהצוואר ומטה.‬
‫‫אמם הזהירה אותם שלא יתגוששו,‬
‫‫אבל הילדים לא שיחקו יותר מהרגיל.‬
‫‫שולחן הזכוכית שנפל דרכו תמיד היה שם.‬
‫‫התאומים היו זהים, אבל מאותו יום והלאה,‬
‫‫חייהם כבר לא היו זהים בכלל.‬
‫‫הסיפורים האלה תמיד מתמקדים בקורבן.‬
‫‫האחראי לאסון לא מוזכר אף פעם.‬
‫‫אף אחד לא רוצה לשמוע ‫על הילד ששיתק את אחיו,‬
‫‫או על הנהגת שנרדמה בנהיגה,‬
‫‫או על הטייסים שהפילו את הקרונית.‬
‫‫אבל אני רוצה לדעת על האשמים...‬
‫‫הכול קרה מהר כל כך.‬
‫‫אני רוצה לדעת על האנשים ‫שגרמו לטרגדיות האלה...‬
‫‫אנשים כמוני.‬
‫‫סולחים להם אי פעם?‬
‫‫הם מתגברים על זה?‬
‫‫אין רגע שבו אני לא חושבת על מה שעשיתי.‬
‫‫אין רגע שבו אני לא חושבת עליכם.‬
‫‫על מה שאתם עושים כרגע...‬
‫‫מה מצבכם...‬
‫‫ואיך אתם ממשיכים בחייכם.‬
‫‫אחרי שהרסתי את חייכם לחלוטין.‬
‫‫זרות‬
‫‫דיברתי עם חנות הפרחים קודם. ‫כל סידורי הפרחים אושרו‬
‫‫והם יישלחו מחר על הבוקר אם רק תדאגי‬
‫‫שמישהו יפגוש אותם שם בבוקר.‬
‫‫ודיברת עם האולם על תליית הכרזה?‬
‫‫כן. כל עוד נרחיק אותה מהיציאות, ‫לא תהיה שום בעיה.‬
‫‫נפלא.‬
‫‫והנה התפריט הסופי, לסקירתך.‬
‫‫טוב, "אנתוני'ס" נחשבת להכי טובה שיש.‬
‫‫אז אפשר לשאול למה הגעת להונג קונג?‬
‫‫החברה של בעלי קידמה אותו ‫למשרה בחו"ל. טיפוסי, נכון?‬
‫‫ואת עובדת?‬
‫‫עבדתי. אני עובדת.‬
‫‫אני לא עקרת בית.‬
‫‫אני מצטערת, אני... לא רמזתי ש...‬
‫‫סליחה. זה נושא רגיש מבחינתי.‬
‫‫אני אדריכלית נוף.‬
‫‫אני מעצבת לאנשים גינות.‬
‫‫אבל פה זה לא קל. אין לאף אחד קרקעות.‬
‫‫ככה זה בהונג קונג.‬
‫‫איזה ילד מתוק.‬
‫‫יש לי אחיין בערך בגילו, ‫ואיתי הוא אף פעם לא יושב בשקט ככה.‬
‫‫אז מה דעתך?‬
‫‫הוא ילד נהדר.‬
‫‫התכוונתי לתפריט.‬
‫‫- הוא בסדר גמור. ‫- סיימת? אני רוצה לחזור הביתה.‬
‫‫כמעט. אנחנו רק צריכות ‫לעבור על עוד כמה דברים, טוב?‬
‫‫- בעוד כמה דקות, מתוקה. ‫- וואו, הבת שלך מהממת.‬
‫‫היא דומה לך כל כך. יש לך רק את שניהם?‬
‫‫מרגרט?‬
‫‫- אפשר לראות את רשימת האורחים הסופית? ‫- כן. בטח.‬
‫‫היא לא מודפסת לי, אבל היא פה באייפד שלי.‬
‫‫אלה כל האנשים שאישרו הגעה.‬
‫‫לפעמים יש כאלה שמבריזים ברגע האחרון, ‫אבל לא נראה לי שזה יקרה פה.‬
‫‫אלה הרבה אנשים.‬
‫‫אם זה נראה לך הרבה, ‫זה כלום לעומת החתונה שערכנו בשבוע שעבר.‬
‫‫חצי מהעיר הייתה שם.‬
‫‫תראי, תמיד מלחיץ לערוך מסיבה גדולה,‬
‫‫אבל הצוות שלי יתמוך בכם ‫ויספק לכם כל מה שתצטרכו.‬
‫‫ערכנו מיליון מסיבות,‬
‫‫ותאמיני לי, זכית באולם הכי טוב בעיר.‬
‫‫אבל עדיף שיבואו כמה שיותר למקום כזה,‬
‫‫כי אם יבואו מעט מדי, זה ייראה קצת עצוב.‬
‫‫בכל אופן, ימלאו לבעלך 50 ‫וזו לגמרי סיבה לחגיגה,‬
‫‫וברגע שתסיימי עם כל התכנונים,‬
‫‫את פשוט תעשי שם חיים.‬
‫‫- אני מקווה שאת צודקת. ‫- זו תהיה מסיבה משגעת.‬
‫‫- כדאי שנחזור הביתה. ‫- טוב.‬
‫‫בואי, דייזי.‬
‫‫איזה ציור יפה.‬
‫‫אלה בטח אתה ואחותך ואימא שלך.‬
‫‫ומי זה?‬
‫‫זה גאס.‬
‫‫- מי זה גאס? ‫- דייזי, הלכנו.‬
‫‫מצטערת, חייבים ללכת.‬
‫‫תודה.‬
‫‫- בכיף. ‫- בוא.‬
‫‫ביי.‬
‫‫הפסגה‬
‫‫- אני יודעת, אבל אני לא יכולה לעזור לך. ‫- למה לא?‬
‫‫כי זה הפרויקט שלך.‬
‫‫דודה הילרי! תעכבי את המעלית!‬
‫‫- תעכבי את המעלית, בבקשה! ‫- רגע, לא לרוץ.‬
‫‫ילדים. ילדים! מה אמרתי...‬
‫‫את...‬
‫‫קיבלת את ההזמנה ליום ההולדת של קלארק מחר?‬
‫‫כן. לא נוכל להגיע. תכננו משהו אחר.‬
‫‫אבל תמסרי את איחולינו לקלארק.‬
‫‫אני מבינה.‬
‫‫אני יודעת שהמצב...‬
‫‫אני פשוט...‬
‫‫יהיה ממש חשוב שתבואו.‬
‫‫אני אדבר עם דיוויד.‬
‫‫- אסי, הגענו. ‫- היי, אסי.‬
‫‫- שלום. ‫- היי.‬
‫‫- היי, אסי. ‫- סבתא, סבא.‬
‫‫אני ממש מצטערת, הם הרגע הגיעו. ניסיתי...‬
‫‫- זה בסדר. ‫- היי, סבא.‬
‫‫חשבתי שתירגעו לכם במלון היום.‬
‫‫- השתעממנו ורצינו לבקר את הילדים. ‫- איפה דוד פיטר?‬
‫‫- הוא ישן. בגלל הג'ט לג. ‫- אני מת מרעב.‬
‫‫שטח החיפושים‬
‫‫הכנתי פירות טריים.‬
‫‫- מנגו. ‫- מעולה!‬
‫‫רגע אחד. לכו לשטוף ידיים.‬
‫‫אסי, תדאגי שישטפו ידיים כשהם חוזרים הביתה.‬
‫‫- כן, גברתי. ‫- תודה, אסי.‬
‫‫למה את מרשה לה לצפות בדברים איומים כאלה?‬
‫‫היא מכורה לחדשות. ‫אני לא יכולה לעשות כלום בקשר לזה.‬
‫‫ג'ינג, הזזת לי את הכוסות?‬
‫‫העברתי אותן לארון ההוא. ‫זה מקום מתאים יותר.‬
‫‫אני לא בטוחה שהמסיבה היא רעיון טוב.‬
‫‫- זה עצוב מדי. ‫- אני מסכים.‬
‫‫אנחנו פשוט מנסים ליצור פה אווירה נורמלית.‬
‫‫אבל מרגרט, החיים שלכם לא נורמליים יותר.‬
‫‫- לא לחסל את המנגו. ‫- למה להעמיד פנים?‬
‫‫היי, מי רוצה לשחק במשחק?‬
‫‫- בואו נשחק. ‫- אבל ראינו טלוויזיה.‬
‫‫אימא? אפשר שוקו?‬
‫‫כן. בטח. בסדר.‬
‫‫- פיליפ? ‫- כן?‬
‫‫מי...‬
‫‫מי זה פה בציור?‬
‫‫זה ישו.‬
‫‫ישו? למה אתה מצייר את ישו?‬
‫‫אני רוצה שלא תצייר אותו יותר, בסדר?‬
‫‫בסדר, אימא.‬
‫‫היי, מתוק שלי. בוא הנה.‬
‫‫אני אוהבת אותך מאוד.‬
‫‫אתה יודע את זה, נכון?‬
‫‫כן, גם אני אוהב אותך.‬
‫‫לך ותיקח שוקו.‬
‫‫תודה, אימא.‬
‫‫שיברך אתכם האל ‫וישמור עליכם מכל משמר בכל יום ויום.‬
‫‫- יהי האל עמכם. ‫- ועמך.‬
‫‫דעו שנוכחות האל ואהבתו עוטפות אתכם.‬
‫‫לעולם חסדו.‬
‫‫האל מגן עליכם כאם ואתם חוסים תחת כנפיו.‬
‫‫אלוהינו הנשגב והנצחי, ‫ברוב אהבתך למין האנושי,‬
‫‫שלחת אלינו את בנך ישו.‬
‫‫וכשהוא התהלך על פני האדמה, ‫הוא היה אנושי ככל אדם באולם הזה.‬
‫‫הוא התקשה כמונו.‬
‫‫הוא חווה אבל ופחד.‬
‫‫- היית ילדה רעה. נכון, באני? ‫- הייתי ממש, ממש רעה.‬
‫‫- מגיע לך עונש. ‫- באמת מגיע לי. תרביץ לי.‬
‫‫- מה לעשות? ‫- תרביץ לי. בבקשה, דרק.‬
‫‫חזק יותר. קדימה, חזק יותר.‬
‫‫להתראות, באני.‬
‫‫- אמרתי "להתראות". ‫- טוב.‬
‫‫איזה מין שם זה "דרק" בכלל?‬
‫‫זה שם של גבר לבן.‬
‫‫כמו צ'ט או טאקר או סקיט או דיוויד.‬
‫‫גם לקוריאנים יש שמות די מוזרים.‬
‫‫- כמו יורי ויוקי וסוקי. ‫- אלה שמות יפניים.‬
‫‫דווקא לא. הכרתי קוריאנית בשם סוקי.‬
‫‫אני בטוחה שכן.‬
‫‫טוב.‬
‫‫להתראות, דרק.‬
‫‫כמה זה?‬
‫‫שישים.‬
‫‫הנה.‬
‫‫תודה.‬
‫‫האוטובוס עובר ברחוב טמפל?‬
‫‫עזוב. בוא נרד בתחנה הבאה.‬
‫‫טעינו באוטובוס?‬
‫‫לא נראה לי.‬
‫‫גברתי הצעירה.‬
‫‫האוטובוס עוצר ברחוב טמפל?‬
‫‫אני קוריאנית.‬
‫‫הוא עוצר שם?‬
‫‫היא קוריאנית.‬
‫‫קוריאנית?‬
‫‫היא לא דוברת קנטונזית?‬
‫‫נראה שלא.‬
‫‫היא אמרה שהיא קוריאנית.‬
‫‫היי, פורי.‬
‫‫אספת את הכביסה מהניקוי היבש?‬
‫‫זה בשביל המסיבה הערב.‬
‫‫סם אוסף אותה עכשיו.‬
‫‫אה, ופורי...‬
‫‫- פינו נבח הרבה? ‫- כן, גברתי.‬
‫‫הוא נבח כל הבוקר.‬
‫‫תודה.‬
‫‫מרסי! חשבתי שלא תצליחי לבוא. שבי, שבי.‬
‫‫תודה.‬
‫‫אתן מכירות את החברה שלי מרסי?‬
‫‫היי. אני לוסיה. אנחנו לא מכירות.‬
‫‫- היי. ‫- אז מרסי, מה את עושה בחיים?‬
‫‫אני חברה של פלינה.‬
‫‫ואני עושה כל מיני דברים אחרים.‬
‫‫כתבתי ב"הונג קונג פוסט" לפני שנסגר,‬
‫‫ואז הייתי מארחת, ‫אבל הבוס היה מטרידן ברמות, אז התפטרתי.‬
‫‫ואז הייתי מורה פרטית של ילד עשיר,‬
‫‫אבל האימא הייתה פסיכית ופיטרה אותי ‫ועכשיו אני פשוט עובדת‬
‫‫- בקייטרינג פה ושם, אז... ‫- נשמע... מגוון.‬
‫‫- רוצה שמפניה? ‫- האמת, אפשר לקבל פרנץ' 75?‬
‫‫- בטח. ‫- אלוהים, אני מתה על פרנץ' 75.‬
‫‫רעיון נהדר.‬
‫‫- יש בזה שמפניה, נכון? ‫- וג'ין ולימון.‬
‫‫נשמע נפלא. אפשר גם לקבל אחד?‬
‫‫- בטח. ‫- תודה.‬
‫‫- בעצם, תביא שלושה. ‫- טוב.‬
‫‫תודה.‬
‫‫- איך את מבינה כל כך בקוקטיילים? ‫- אני פשוט...‬
‫‫- היא שתתה המון בקולג'. ‫- אנחנו שתינו המון.‬
‫‫לא, אבל את אלופה בסיפורי השתכרות.‬
‫‫- אני יודעת. שמעתי כמה דברים. ‫- לא! לא, לא.‬
‫‫- נשבעת שלא סיפרתי לה. ‫- מה?‬
‫‫- פלינה! ‫- מה?‬
‫‫אני אעזור לך.‬
‫‫את נרגשת לקראת המסיבה?‬
‫‫בערך.‬
‫‫פשוט תנסי ליהנות, טוב?‬
‫‫- אולי נקלע צמות צרפתיות? ‫- אני לא בת שש, אימא.‬
‫‫אני רק אשים את הקשת החדשה.‬
‫‫בסדר.‬
‫‫וואו. יופי של שמלה.‬
‫‫איך אתה מרגיש?‬
‫‫זקן.‬
‫‫אתה נראה טוב.‬
‫‫את בסדר?‬
‫‫אתה חושב שההורים שלך צודקים?‬
‫‫לגבי המסיבה.‬
‫‫היינו צריכים לחכות?‬
‫‫לפי ד"ר סטיין, צריך להמשיך בחיינו.‬
‫‫נכון? זו הדרך היחידה.‬
‫‫להתקדם צעד-צעד.‬
‫‫אסור לנו לחשוב שזו בגידה בגאס...‬
‫‫- אימא! אימא! ‫- אימא! מספיק!‬
‫‫- אימא! ‫- די!‬
‫‫- היא בחיים לא נותנת לי לצפות בתוכנית שלי! ‫- תפסיק! די!‬
‫‫פיל, מתוק. תתלבש כבר. ‫אנחנו נאחר. תן לי את זה.‬
‫‫אבל אימא, אני כבר מוכנה!‬
‫‫נו, אנחנו כבר בלחץ.‬
‫‫אני מנסה לצפות בזה. עוד לא מצאו את המטוס.‬
‫‫אסי, אני אטפל בזה. קדימה, בוא.‬
‫‫אבל ימצאו אותו, נכון?‬
‫‫לא יודע. מחפשים אותו. ‫אני בטוח שימצאו אותו. בוא.‬
‫‫אנו מסרבים להאמין שגורל יקירינו נחרץ.‬
‫‫זה החלק הכי קשה. חוסר הידיעה.‬
‫‫- זה פשוט מייסר. ‫- הסימן האחרון...‬
‫‫אי אפשר הלילה‬
‫‫היא מופרעת.‬
‫‫- סליחה, מי זה דרק? ‫- זה לא השם האמיתי שלו.‬
‫‫זו מין בדיחה פרטית.‬
‫‫רגע. מי הבחור הזה?‬
‫‫- דרק? ‫- מה השם האמיתי שלו?‬
‫‫- הוא איזה בחור. ‫- בחור לבן? אלא מה.‬
‫‫אל תהיי כזאת צבועה, שלאק. ‫לגמרי יצאת עם בחורים לבנים.‬
‫‫כמה דייטים זה עניין אחר.‬
‫‫גם זה לא רציני. אנחנו סתם מבלים יחד.‬
‫‫- בסדר. ‫- מצטערת, אני חייבת לברוח לכן.‬
‫‫- מה? כבר? ‫- אסור שדרק יחכה.‬
‫‫מרסי! לא ייאמן שאת לא מספרת לי מי הוא.‬
‫‫אני מקווה מאוד שהוא שווה!‬
‫‫תסמכי עליי.‬
‫‫אני אתקשר אלייך אחר כך! ‫אני רוצה לדעת הכול!‬
‫‫ממש מוזר שהיא לא הזכירה אותו עד עכשיו.‬
‫‫מעניין מי הוא.‬
‫‫על מה את מסתכלת?‬
‫‫הכלב של כריסטופר נובח כל הזמן.‬
‫‫לעזאזל.‬
‫‫- היי, מה את עושה? ‫- זה מה שאתה לובש?‬
‫‫למי אכפת מהבגדים שלי?‬
‫‫מותק, כבר אין טעם לדאוג ‫לגבי מה שחושבים עליי.‬
‫‫לא חושבים עליך שום דבר.‬
‫‫מה?‬
‫‫הדיירת מ-304 עוד פעם בוהה בי.‬
‫‫טילדה?‬
‫‫אתה סתם פרנואידי.‬
‫‫- היי, איך היה ביום החופשי שלך? ‫- איזה יום חופשי?‬
‫‫עבדתי שבעה ימים ברצף, לא כולל היום.‬
‫‫וכואב לי כל הגוף.‬
‫‫והיום שתיתי כמה כוסות שדי חיסלו לי‬
‫‫- משכורת יומית שלמה, אז... ‫- עדיין חסר קוויאר.‬
‫‫- שמעתי. ‫- טוב.‬
‫‫טרטר סלמון?‬
‫‫- טרטר סלמון? ‫- שלום?‬
‫‫שלום. מה זה?‬
‫‫טרטר סלמון.‬
‫‫מה לגבי הקרקר? את יודעת אם הוא מכיל גלוטן?‬
‫‫זה חטיף וונטון, אז... כן, הוא עשוי מקמח.‬
‫‫בטוחה שאת רוצה ללכת לדבר הזה?‬
‫‫לא יודעת. מה שמרגרט עשתה לך היה ממש דפוק.‬
‫‫אבל היינו חברות קרובות כל כך, ‫ועכשיו לא נוכל להיות באותו חדר?‬
‫‫זה לא שווה את הלחץ. הם גרים בבניין שלנו,‬
‫‫ונמאס לי להתחמק מהם כל הזמן.‬
‫‫מה?‬
‫‫אתה מסריח מאלכוהול.‬
‫‫שתיתי בירה אחת.‬
‫‫בחייך. זאת מסיבה, לא? תדלקתי קצת לפני.‬
‫‫הבטחת שתפסיק, דיוויד.‬
‫‫אם לא היית שותה בלילה ההוא, אולי...‬
‫‫- אולי מה? ‫- אני רק אומרת שאם לא היית משקר‬
‫‫לגבי איפה שהיית ואומר את האמת מלכתחילה...‬
‫‫אז עכשיו זה באשמתי?‬
‫‫לא, ברור שלא. רק הייתי רוצה ש...‬
‫‫בוא נרד מזה. טוב? אני לא רוצה לריב.‬
‫‫יודעת מה? את צודקת. נמאס לי לשקר.‬
‫‫אני לא יכול יותר.‬
‫‫- סם, תוכל לעצור בצד, בבקשה? ‫- מה? מה אתה עושה?‬
‫‫- סם, תעצור. ‫- לא. אל תעצור, סם.‬
‫‫תני לי לצאת. נמאס לי מזה.‬
‫‫- ממה? על מה אתה מדבר? ‫- בבקשה, סם. אני מתחנן.‬
‫‫- אולי תעצור, בבקשה? ‫- אל תעז, סם.‬
‫‫- תעצור! ‫- דיוויד, אתה לא יכול.‬
‫‫מה עם המסיבה? הם מצפים לנו.‬
‫‫מה אתה עושה? תמשיך לנסוע!‬
‫‫דיוויד, אל תכריח אותי ללכת למסיבה הזו לבד.‬
‫‫אז אל תלכי לשם. אל תלכי.‬
‫‫אני רק אקפוץ לשם לרגע ואז ניפגש בבית, טוב?‬
‫‫רגע, לאן אתה הולך? מתי תחזור?‬
‫‫- מזל טוב, קלארק. ‫- תודה. תודה שבאתם.‬
‫‫תודה.‬
‫‫אני מתה מרעב.‬
‫‫- רוצה לקחת עוד אוכל? ‫- האוכל איום.‬
‫‫הוא לא איום, אימא.‬
‫‫רק קוקטייל השרימפס בסדר.‬
‫‫זוכר את האוכל ‫ביום הנישואים ה-25 שלנו, אנדי?‬
‫‫הוא היה מדהים. הכי טוב שיש.‬
‫‫רואים? אם הייתם חוזרים הביתה ‫ועורכים שם את המסיבה,‬
‫‫- היינו משתמשים בקייטרינג ההוא. ‫- אימא, לא כרגע.‬
‫‫- מה? לא אמרתי שתחזרו לתמיד. ‫- ברור לכולנו שלזה התכוונת.‬
‫‫אם זה מה שהייתי רוצה לומר, ‫הייתי אומרת את זה.‬
‫‫- אמרת את זה הרבה פעמים, ג'ינג. ‫- מותק.‬
‫‫בחייכם.‬
‫‫לא טסתי לכאן מפילדלפיה ‫רק כדי לשמוע אתכם רבים.‬
‫‫- אולי לא נעשה את זה כאן? ‫- כן, נדבר על זה בבית.‬
‫‫אין על מה לדבר. לא נעזוב את הונג קונג.‬
‫‫- איכס. גועל נפש. ‫- אז אל תאכלי את זה.‬
‫‫- אני רעבה מדי. ‫- בואי נמצא לך קוקטייל שרימפס.‬
‫‫היא לא מרפה.‬
‫‫אני חושב שאחרי כל מה שקרה, ‫הם פשוט רוצים שהילדים יהיו בבית.‬
‫‫- שיהיה להם קצת איזון. ‫- זה הבית שלהם.‬
‫‫מצטערת, פיטר. לא התכוונתי להתנפל עליך.‬
‫‫לא, זה בסדר. אני פשוט אלך...‬
‫‫לחפש קוקטייל שרימפס.‬
‫‫הם פה רק לעוד כמה ימים.‬
‫‫זה בסדר. זה לא בגללם. פשוט...‬
‫‫- הילדים נהנים. ‫- כן.‬
‫‫את בסדר, אלופה?‬
‫‫כן. כן, אני בסדר גמור.‬
‫‫- הציור הזה לא יוצא לי מהראש. ‫- זה סתם ציור, מותק.‬
‫‫אני לא מבינה למה הוא חושב על ישו. ‫אנחנו לא דתיים.‬
‫‫- טוב, אולי הוא שמע עליו מבריאן. ‫- משפחת מהוני? הם בודהיסטים.‬
‫‫אז אולי מחבר אחר שלו. ‫זה יכול להיות מכל אחד.‬
‫‫מה זה משנה?‬
‫‫אני לא מבין למה נתקעת על זה כרגע.‬
‫‫אנחנו במסיבה שלנו עם כל החברים שלנו.‬
‫‫- אתה צודק. אני מצטערת. מצטערת. ‫- זה בסדר.‬
‫‫אולי תנסי ליהנות, בבקשה?‬
‫‫כן. אני מבטיחה.‬
‫‫אוהב אותך. בסדר.‬
‫‫טוב.‬
‫‫- הגעת ישר מהעבודה? ‫- מה?‬
‫‫לא! זה...‬
‫‫הייתי בלחץ כשהתכוננתי.‬
‫‫לא ידעתי מה תהיה האווירה.‬
‫‫אם זו תהיה חגיגה או מה.‬
‫‫זו מסיבת יום הולדת.‬
‫‫טוב, את יודעת למה אני מתכוונת.‬
‫‫תראי. הנה היא.‬
‫‫אין לי מושג איך היא עושה את זה. ‫איך היא מחזיקה מעמד ככה.‬
‫‫אם היה קורה לי משהו כזה...‬
‫‫הייתי מתאבדת.‬
‫‫אנחנו ב-2014. איך מטוס יכול ללכת לאיבוד?‬
‫‫האוקיינוס ענקי. הוא עצום.‬
‫‫- כיסוני עוף? ‫- לא, תודה.‬
‫‫ממש מפחיד שאפשר להיעלם ככה.‬
‫‫סליחה.‬
‫‫סליחה? מה זה? לא, תודה.‬
‫‫זה שוקו?‬
‫‫אפשר עוד?‬
‫‫יום הולדת 50 שמח לקלארק‬
‫‫מרגרט, אפשר לדעת...‬
‫‫מרגרט? מרגרט, היי.‬
‫‫רק רציתי להודות לך ‫שהזמנת אותי למסיבה, אני... מרגרט!‬
‫‫קדימה. קדימה.‬
‫‫הנה את. אולי יש לך עוד... איך קוראים להם?‬
‫‫ראית את מרגרט?‬
‫‫מרסי?‬
‫‫מרגרט! הנה את.‬
‫‫- מרגרט? ‫- למה היא כאן?‬
‫‫מי?‬
‫‫מרסי. מה היא עושה כאן?‬
‫‫- כל החברים שלך כאן. ‫- לא...‬
‫‫היא לא חברה. היא לא...‬
‫‫את צריכה לעלות לבמה לנאומים.‬
‫‫קלארק ממש זקוק לך.‬
‫‫תני לי את זה.‬
‫‫תודה לכולכם שבאתם.‬
‫‫חשוב לנו מאוד לראות את כולכם.‬
‫‫אני יודע שמזמן לא ראינו רבים מכם ו...‬
‫‫אולי מוזר שאנחנו עורכים מסיבה בכלל, ‫אבל מעבר...‬
‫‫מעבר לציון העובדה שהזדקנתי,‬
‫‫רצינו לנצל את ההזדמנות הזו...‬
‫‫כדי לומר תודה לכולכם‬
‫‫על כך שתמכתם בנו בשנה הזו.‬
‫‫במשך מה שהייתה, וכנראה תהיה תמיד, ‫התקופה הקשה ביותר בחיינו.‬
‫‫- מרגרט המסכנה נראית מנותקת. ‫- היא בטח על הרבה כדורים.‬
‫‫יש מיליון מקרים כמו שלהם.‬
‫‫המקרה הזה רק זכה להמון תשומת לב‬
‫‫כי שניהם פוטוגניים כל כך.‬
‫‫אף אחד לא רוצה לומר את זה, ‫אבל כולנו יודעים. זה...‬
‫‫- אני הולכת. ‫- מה? כבר?‬
‫‫פשוט קשה לי מדי לראות אותה ככה.‬
‫‫כל פרח נגע מאוד לליבנו.‬
‫‫לא ברור למה הם נשארו בהונג קונג.‬
‫‫כדאי להם לחזור הביתה וזהו.‬
‫‫...מחריד. לעזאזל.‬
‫‫סליחה.‬
‫‫כשהחיים השתנו ללא הכר.‬
‫‫ואני אגיד רק עוד דבר אחד...‬
‫‫אוהבים אותך, גאס.‬
‫‫אתה חסר לנו כל כך, חמוד.‬
‫‫איפה שלא תהיה.‬
‫‫תודה.‬
‫‫- מזל טוב. ‫- מזל טוב.‬
‫‫- ראיתי אותה. היא פה. ‫- את מי? מה?‬
‫‫- מרסי! מרסי פה! ‫- על מה את מדברת? בואי.‬
‫‫למה לה לעשות לנו דבר כזה? למה?‬
‫‫טוב. תירגעי. שתית מספיק. תירגעי.‬
‫‫- זה לא מהשמפניה. ‫- טוב, שבי.‬
‫‫- בואי נשב. שבי. ‫- קלארק.‬
‫‫- היא פה. במסיבה שלנו. הרגע. ‫- היא לא פה.‬
‫‫- ראיתי אותה. אני לא מטורפת. ‫- היא לא פה!‬
‫‫מרגרט. מרגרט!‬
‫‫למה? למה את פה?‬
‫‫סליחה?‬
‫‫זה בסדר. בואי, מרגרט.‬
‫‫תסלחו לנו.‬
‫‫אוליביה: וואו, את לא תאמיני. ‫מרגרט התחרפנה לגמרי.‬
‫‫היא תקפה מלצרית הרגע!‬
‫‫- זה לא הגיוני. ‫- אימא!‬
‫‫- למה שתהיה פה? ‫- די!‬
‫‫נכון שזה לא הגיוני, ג'ינג, ‫אבל ראיתי אותה. ראיתי אותה, טוב?‬
‫‫היא הייתה פה.‬
‫‫מרגרט?‬
‫‫הילרי!‬
‫‫הכול בסדר?‬
‫‫באת! חשבתי שלא תבואי.‬
‫‫כן. ראיתי...‬
‫‫צריך לחזור הביתה. תזמין לנו מונית?‬
‫‫סעו במכונית שלנו. נזמין אחרת.‬
‫‫- לא, תחזיר אותם. תחזיר אותם. ‫- לא.‬
‫‫אפשר לחזור איתך?‬
‫‫בטח.‬
‫‫בטוחה?‬
‫‫- טוב. בואו. ‫- סם... חונה בחוץ.‬
‫‫בואי.‬
‫‫ראיתי אותה. באמת.‬
‫‫באמת. ראיתי אותה. לא? לא?‬
‫‫אלוהים!‬
‫‫את חושבת שאני יוצאת מדעתי?‬
‫‫היי! לא.‬
‫‫- את חושבת שאני משוגעת? ‫- לא.‬
‫‫- מה? ‫- באמת תקפת מלצרית?‬
‫‫- סליחה. ‫- כן, באמצע המסיבה.‬
‫‫- אולי אני באמת רואה רוחות רפאים. ‫- לא.‬
‫‫היי, היי.‬
‫‫אף אחד לא צריך לעבור מה שעובר עלייך.‬
‫‫אני מתה מרעב.‬
‫‫- האוכל לא היה אכיל. ‫- הוא היה נוראי.‬
‫‫לא רציתי לומר כלום. מצטערת.‬
‫‫- הוא היה גרוע כל כך שלא אכלתי כלום. ‫- אכלתי גרסיני אחד.‬
‫‫מתי היית פה לאחרונה? היית עם בחור?‬
‫‫- נראה לי שכן. ‫- לא. לא, אחר כך.‬
‫‫מה?‬
‫‫זה היה אחרי התערוכה של ססילי בראון.‬
‫‫זו הייתה הפעם הקודמת?‬
‫‫אלוהים. נכון. זה היה ממש מזמן.‬
‫‫אני יודעת.‬
‫‫זוכרת את הבחור מהגלריה ‫שכל הזמן הלך אחרינו?‬
‫‫- הוא היה מאוהב בך בטירוף. ‫- לא.‬
‫‫- בחייך. את... ‫- הוא נשרך אחרייך כמו גור כלבים.‬
‫‫הוא בקושי סיים תיכון. ‫הוא נראה כמו ריאן גוסלינג.‬
‫‫אלה היו זמנים טובים.‬
‫‫מה?‬
‫‫הנישואים שלי כנראה נגמרו.‬
‫‫אני מצטערת.‬
‫‫את מדמיינת לפעמים ‫שאת חיה חיים אחרים לגמרי?‬
‫‫שאת מישהי אחרת לגמרי.‬
‫‫כל הזמן.‬
‫‫אני אוהבת את המשפחה שלי, ‫אבל יש לי חשק מתגבר לעזוב אותם.‬
‫‫יש לי דירה בקאולון.‬
‫‫אני פשוט רוצה להיות לבד לפעמים, את יודעת?‬
‫‫במקום שבו אני לא רעיה או אימא.‬
‫‫שבו הטרגדיה לא מגדירה את זהותי,‬
‫‫ואני לא נזכרת כל הזמן ‫שאני אם לשניים ולא לשלושה.‬
‫‫תמיד תהיי אימא שלו, מרגרט.‬
‫‫הייתה לי אהבה וזה היה אדיר‬
‫‫גיליתי מהר שהלב שלי שביר‬
‫‫שרת את זה בקריוקי.‬
‫‫נכון.‬
‫‫התפשטת לצלילי השיר.‬
‫‫הייתה לי אהבה וזה היה שמימי‬
‫‫גיליתי מהר שאני יוצאת מדעתי‬
‫‫זה נראה אמיתי, אבל הייתי עיוורת‬
‫‫בלי שום אמון, האהבה לא נשארת‬
‫‫בין לבין‬
‫‫בואי.‬
‫‫מה שיש נעים לי ‫ואני מרגישה בסדר‬
‫‫האהבה מבלבלת אותי ‫אין שום שקט נפשי‬
‫‫אם אני מפחדת לאבד אותך ‫זה פשוט לא טוב‬
‫‫שאתה מתגרה בי ככה‬
‫‫מה?‬
‫‫מה קרה?‬
‫‫מה?‬
‫‫קחי אותי לשוק.‬
‫‫בבקשה.‬
‫‫צריך ללכת.‬
‫‫זה בסדר.‬
‫‫- מה קורה? ‫- אני לא יודעת.‬
‫‫היל...‬
‫‫- מה? מה? מה... ‫- מרגרט. מרגרט, תירגעי.‬
‫‫- אלה... הילדים שלי? ‫- לא, די! די.‬
‫‫תישארי ברכב.‬
‫‫אני אברר מה קורה פה.‬
‫‫- מה יש? מה קרה? מה... ‫- השכן שלי. זה השכן שלי.‬
‫‫מצאו אותו בדירה שלו. הוא מת.‬
‫‫תודה לאל.‬
‫‫תודה שבאת הערב.‬
‫‫אני יודעת שרצית שהנישואים יצליחו,‬
‫‫אבל למען האמת, ‫אף מערכת יחסים לא תחזיק מעמד‬
‫‫עם שקרים כמו של דיוויד.‬
‫‫את חושבת שאת יודעת הכול, מרגרט, ‫אבל את לא יודעת הכול.‬
‫‫גברתי? חזרת. להביא לך משהו?‬
‫‫לא, זה בסדר. תודה, פורי.‬
‫‫דיוויד היה פה?‬
‫‫לא, גברתי.‬
‫‫טוב. תודה. את יכולה לחזור לישון.‬
‫‫בסדר, גברתי.‬
‫‫אתה כן?‬
‫‫לא.‬
‫‫כל העניין הזה נראה ממש...‬
‫‫לא ייאמן שהוא מת סתם ככה.‬
‫‫כן. הוא היה זקן, נכון?‬
‫‫אני...‬
‫‫לא ממש שאלתי. זה היה ערב ארוך.‬
‫‫אז איפה הייתן? ‫הייתי צריך להסיע אותך הביתה.‬
‫‫למה לא התקשרת?‬
‫‫פיל?‬
‫‫פיל, מה אתה עושה?‬
‫‫תרגום כתוביות: מירן קראוס‬
‫‫בקרת כתוביות ‫גד לוי‬