Anteriorment a Inseparables...
Tindrem un fill.
- Ho sé. - Un fill.
- Ho sé. - Un fill!
I l'Elliot no hi és per rebentar-ho! Déu meu.
Has pregat per expiar la culpa de matar velletes.
Com tu vas dir: no va passar.
No hi ha cadàver. Ha estat un mal viatge.
Centres de maternitat per tot el país. Pop-pop! Un munt.
Què investigueu?
Merda.
- De tot. - Voleu pacients?
Demana una cita.
Sovint operem amb sistemes de lliurament:
ella et volia i jo et vaig pescar.
Genevieve.
No.
Beverly.
No he escrit res en 17 mesos.
Ni una paraula. I no exagero.
No he ni acostat el bolígraf al paper en tot aquest temps.
Malalt d'ansietat, fotut en una mena de depressió.
Apàtic, desafiant.
Buit d'amor cap al món i cap a tothom,
especialment,
cap a mi.
Fins que...
IN
SEPARABLES
Necessito un favor.
- Hola, Rebecca. - No ho facis.
- Com estàs? I la Susan? - T'ho diré directament,
sense lubrificar, Silas.
Necessito que escriguis.
No, gràcies.
"Les bessones Mantle: metgesses de la vagina."
- Molt bon titular. - Per fer la pilota.
Obrirem un centre de maternitat a Alabama. Segueix-les
i escriu sobre per què són tan fascinants.
- No. - No t'ho estic preguntant.
I a més, no et pots permetre negar-t'hi.
Hola.
Estàs bé?
- Segur? - Sí.
És un miracle.
Creus en els miracles, Beverly?
Avança cap al bosc.
Sent el so que fas en trepitjar:
fulles, branques, la terra suau i rica entre els dits...
Ara, mira amunt.
Verd, ocells i el cel blau
més enllà dels arbres.
Posa les mans on tens el bebè.
Respira profundament.
Treu tot l'aire.
Camina cap a la clariana. Escolta el so de la cascada.
Aquí mateix, mira amunt.
Nota el sol a les espatlles,
a l'esquena, a la panxa.
La llum s'acosta.
Estàs bé?
Ho tens tot llest.
- Genial. Gràcies. - Que vagi molt bé.
Estàs bé?
Com van els nervis?
T'estimo, Ellie.
Germaneta.
- Uf... - Perfecte.
Quin horror.
Sí, anirem tots a l'infern.
Et descriuries com una addicta?
- No. - No!
No estàs en rehabilitació?
- No ho diria així. - Parles com una addicta.
Estàs en un programa?
- No. - No.
- Tens un padrí? - No.
- Una xarxa de suport? - Tinc la meva germana.
I ja està? La teva xarxa és ella?
És impossible explicar la nostra relació a algú de fora.
No necessitem ningú més.
- Mai ha calgut. - Se'ns va complicar.
La beguda, les drogues...
No va ser divertit, no.
De debò?
Tenia al·lucinacions. Depressió.
Estava patint i tot es movia massa ràpid.
- El centre. - El laboratori.
Teníem tot el que havíem somiat.
Serem mares.
Totes dues?
Tindré bessons, Silas. Els criarem juntes.
- Mare u, mare dos. - Molt bé.
- Dos nadons, Silas. - Sí, ho he sentit.
Tot el que sempre hem somiat.
No us sentiu sobrepassades?
Sincerament, no.
En conflicte?
Volant a l'avió privat de la Rebecca Parker
a la inauguració del segon centre
a una ciutat que no coneixeu,
a un estat que no coneixeu, quan fa menys de tres mesos que teniu un centre?
És el que volíeu?
Sí.
És el que sempre heu volgut?
Sí.
Com ha anat el vol?
L'avió és un regal de la Rebecca. Que maca, oi?
Doncs benvingudes a Montgomery. Preparades per matar-vos l'una a l'altra?
Sí, potser ens estrangulem.
- Estàs esgotada, Beverly? - No, estic bé.
La teva habitació està preparada. Si vols descansar, m'ho dius.
Ahir vaig somiar.
- Sí. - Que l'avió s'estavellava.
Era al mig d'un camp, cremant, i ningú ho sabia.
- I esperàvem que arribéssiu. - Una bona història.
Espero que tractis bé les Mantle, Silas.
Les has de deixar bé.
- Sí, és clar. - Res del teu estil mordaç novaiorquès.
Només volem afalagaments.
Entreu i us presento el papa.
Es mor de ganes de coneixe-us. És metge.
També?
No ens ho havies dit.
I tant que sí, noies.
Papa, aquí tens les bessones.
Beverly, Elliot, us presento el papa: el Dr. Marion James.
- Hola. - Ei.
Elles són les meves germanes i la iaia.
Com esteu?
I, papa, aquest és en Silas Jordan.
- N'has sentit a parlar. - No, gens ni mica.
Que sí, papa.
Va guanyar un Pulitzer. Ara escriu un article
sobre elles per a nosaltres. Només dirà coses bones.
No hauria de ser difícil.
Oi que són meravelloses?
Sí que ho són.
Com et trobes, Florence?
Em trobo bé.
Gràcies, doctora. Quina emoció.
Et sents gaire incòmoda?
No em vull queixar. Soc molt afortunada.
I ja estem al final, ho puc suportar una nit més.
Vol examinar la mare, doctora?
No és necessari.
Hem llegit els documents, tot està a punt per demà,
- si la Florence es troba bé. - Estic bé.
I ha tingut una atenció mèdica excel·lent.
- Sí, oi? - I tant.
El papa m'ha cuidat molt bé.
És molt... que bé.
No crec que sigui necessària, una exploració.
Demà ajudarà aquesta dona a parir quadrigèmins.
La primera pacient del centre. No vol fer recompte?
Tindrà quadrigèmins, així que almenys un nadó
- sortirà plegat sobre un altre. -És la seva pacient.
- Sí, i jo... - No ha tingut mai un fill.
Està nerviosa.
- Segur, però... - Doctores, els ho agrairia.
D'acord.
Podem anar a algun lloc?
No deia de fer una exploració vaginal, doctora.
Només per sobre.
Vols una mica de privacitat, Florence?
No, no cal. Són família.
Som-hi.
Un.
Dos.
Tres.
Quatre.
Alabama.
- Hi has estat mai? - No.
Centre Mantle-Parker, Alabama. Per què?
És on va néixer la Susan.
No és una raó de pes.
Alabama és el sisè estat amb més mortalitat maternal dels EUA.
Si ens expandim, volem fer-ho a llocs com aquest.
O sigui que aneu en el vostre cavall blanc
a salvar tots els pobres negres del Sud
que ni tan sols coneixeu, no?
No és el que estem fent.
És clar. Obrireu la porta a la progènie de les senyores blanques riques,
mentre les negres pobres s'ho miren.
No és el que estem fent.
D'acord.
Doncs què esteu fent?
Sí.
Beverly, Elliot, hi ha més bessons a la vostra família?
No. Som les primeres.
Un do.
I a la vostra família, n'hi ha molts?
Sí, des de l'inici. Soc bessona i en Marion era bessó.
- Sí. - Va morir just després de néixer.
Un era tan petitó i l'altre tan gras. Crec que te'l vas menjar, allà dins.
No ho sabrem mai.
El van tenir a la mà i, després, el van llençar a la incineradora.
Així és com es feia.
Iaia, no és un tema per parlar a taula.
El naixement és violent, Florence James, i no hi estàs feta.
Crec que me'ls trauran amb el bisturí.
El part no serà violent si tens les bessones Mantle.
Ah, no?
Elliot, digue-li al papa com ha sigut l'últim part.
Vint-i-quatre setmanes. Ha sigut brutal.
- De debò? - No només sa. Ben desenvolupat.
És que, sincerament, ningú s'ho creia, oi, Silas?
No, ha sigut extraordinari.
És impressionant.
És el nadó més prematur que ha nascut al vostre centre?
Sí.
Creieu que podríeu fer parts més prematurs?
Sí.
És impossible saber-ho cert.
Tot té a veure amb l'ambient on creixin.
És clar.
I va de la mà amb el debat sobre l'avortament, oi?
Com més aviat sigui viable la vida fora de la matriu,
més fort es torna l'argument contra l'avortament, no?
Si salves un nadó amb 16, 17, 18 setmanes,
de sobte, la dona perd el dret de posar fi a l'embaràs de forma segura.
Ui, això sí que no és un tema adequat per a la taula.
No, mare. És fascinant.
Coincideixo.
Però és possible, Elliot, salvar un nadó tan jove?
De 15 o 14 setmanes?
No.
Aquesta mare quants avortaments havia tingut? Quatre, cinc?
- Sí. - I vas fer el procés de fertilitat, també?
No.
Sí que ho vas fer.
La ciència és fascinant.
No, va fer el tractament a un altre lloc, però no tenia suport mèdic.
Era un cas molt excepcional.
Va fer el tractament amb tu.
Tenim un coneixement molt limitat sobre la vida en aquesta primera fase.
Sí, abans era així.
La Florence va patir diversos avortaments. T'és igual?
És veritat.
- I no. - Mira-la, ara.
Sí, soc molt afortunada.
Quadrigèmins monocoriònics.
- Què vol dir? - Que tots quatre comparteixen placenta.
I no és d'alt risc, això?
- Pot ser-ho. - No hauria de...
Perdona, no hauries de ser a un hospital?
Però no està malalta, Silas. L'embaràs no és una malaltia.
Com t'agrada dir això, eh, Beverly?
Hem quedat que et comportaries.
No, només he sentit que ho ha dit quatre cops, això.
És una frase amb ganxo. Anota-la a la puta llibreta.
- Susan! - Ho sento.
I sempre ha viscut aquí, Sr. James?
Fa quatre segles que hi som, Beverly.
Deu haver sigut difícil criar els seus fills tot sol.
No ha estat sol del tot.
No, perdoni. És clar.
Només dic que la mort d'una mare és un fet molt traumàtic.
La mort d'una mare?
Perdó. Pensava...
No va morir. Simplement va marxar.
Va ser com una mort, Beverly.
Jo era només un metge de família.
El que fes falta, com pogués ajudar. Visites a domicili.
L'home de la casa, la dona, les petites, la institutriu, els convidats...
El que fes falta.
Qui em necessités.
Em vaig fer conèixer per ajudar les dones.
Em vaig especialitzar en la salut femenina. No sé per què.
Em va triar a mi.
Potser per les companyies que tenia.
No semblava ser important per ningú més.
La salut femenina? Era com començar de zero.
Ser el primer en tot.
El cos de la dona.
Un territori totalment desert, sense descobrir.
Noves fronteres, nous horitzons, nous camps...
És meravellós arribar a un lloc desconegut per l'home.
Ser-hi al començament. Primera pàgina. Creant el futur.
Vaig muntar consultes aquí, al meu petit hospital.
Vam crear el que ens feia falta. Vam fabricar eines que no existien.
Vam posar nom a parts, mals, afeccions que no s'havien descobert.
Displàsia cervical, hiperplàsia endometrial,
prolapse del sòl pelvià, hemorràgia uterina disfuncional...
Parts, fertilitat, parts, fertilitat,
parts, fertilitat...
Però, és clar, mai vaig tenir
tantes pacients amb qui poder practicar com vosaltres.
Sovint m'havia de conformar amb...
No practiquem amb les nostres pacients, Sr. James.
És clar que ho feu.
La teva professió és un verb.
No creus que aprens més amb cada incisió i cada punt?
¿No has comès mai un error amb una pacient,
n'has après i ho has fet millor amb la següent?
¿No has aprofitat mai l'oportunitat
amb un cos disposat, de millorar, de practicar,
per avançar en la teva professió?
Jo no ho veig així.
L'Elliot sí.
Potser tu no ho veus així, Beverly,
però no vol dir que no sigui així.
Penso en el començament, quan tot just ens hi posàvem.
Les espatlles que ens sostenen. Els metges, els pacients, Beverly.
Una dona jove, als anys 1840 o 1850, de 17 anys, embarassada.
Tenia un raquitisme sever,
a causa de la malnutrició i la falta de vitamina D.
La seva pelvis estava greument deformada.
Va intentar parir durant dies, però no va poder-ho fer.
Van avisar el metge massa tard i el nadó havia mort quan va arribar.
La van tornar a portar al metge:
esquinços, fístules a la vagina...
Estava patint moltíssim.
Però això no era excepcional, en aquella època.
De fet, al contrari. Les dones joves patien això constantment.
Però no hi havia cura, ni tractament.
Ningú investigava sobre com solucionar-ho,
com millorar-ho.
Així que ella i el metge van treballar junts.
El metge i la dona van seguir trenta procediments diferents.
Sense anestèsia.
Trenta intervencions per reparar-ho i el metge ho va aconseguir.
I hi va posar molt d'esforç i molta pràctica.
Però ho va fer. Ho van fer.
I aquella tasca ha anat passant de metge en metge,
fins que va arribar a les meves mans.
Les vostres mans.
És increïble. És històric.
El que expliques ja no passa mai.
No. Mai ens distanciem del tot de la nostra història.
I què vas fer, Elliot?
Amb la noia estèril que de sobte era fèrtil?
Va ser Déu? Tu ets Déu?
Com vas crear vida d'on no en podia créixer?
Vaig combinar diverses coses.
Com quines?
Digue'm, què ha passat?
- He trencat aigües. - Fa com dues hores.
- Molt bé. Respira. - Elliot.
Un part molt prematur.
- Vint-i-quatre setmanes. - Elliot...
Respira amb mi, Lenka.
M'ajudes, sisplau?
No soc obstetra, Elliot.
Ara mateix torno. Un moment.
Sisplau. Ajuda'm.
És un puto centre de parts.
- Avisa algú altre. - No puc.
- Avisa la Beverly. - No puc.
Tranquil·la.
Vam fer una implantació d'alt risc que no era tècnicament legal
i no sé quines implicacions podria tenir.
Ha tingut avortaments. No trobàvem els motius,
així que vaig fer créixer l'embrió més de l'habitual abans d'implantar-lo.
Quant més?
Quatre setmanes.
Vas ficar-li un embrió de quatre setmanes?
Ha trencat aigües fa dues hores. Ajuda'm, sisplau.
- Sisplau. Sisplau, ajuda-la. - Jo no...
Respira.
Va, molt bé. Respira.
Hola, soc en Tom. Molt bé, va. Coneixerem el teu bebè.
És un secret?
Potser.
Has fet una cosa molt enginyosa?
Potser.
Déu meu. Et portaré un tovalló.
- I jo, més aigua. - Estàs bé?
Vas veure el part?
L'Elliot hi era.
És poc habitual.
- Ella hi era. - Estarà bé?
No m'ho puc creure. No ho entenc.
Pot respirar per ell mateix. No hi ha signes d'icterícia.
No té cap sentit.
Teníem preparat el trasllat, tubs de respiració,
però la veritat és que no ho ha necessitat.
Increïble.
Com et sents amb el teu?
Et puc fer una pregunta, Beverly? Estàs en contacte amb la Genevieve?
Amb els seus advocats.
Per qüestions de custòdia i logística, realment.
Està prou clar tot. No és traumàtic ni...
Se'n va del país aviat per rodar una pel·li
i després no em vol tornar a veure.
Tu la vols veure?
La deus haver estimat molt.
Això sembla.
- Disculpa. No era la meva intenció. - No existeix.
He de fer veure que no ha existit mai.
Molt trist.
Molt, molt trist.
Trist avui. Trist demà.
Beverly?
Germaneta?
Estic bé.
Què ha passat?
No ho sé.
Simplement m'he sentit malalta, Elliot.
Tot ha sigut una rucada, una broma.
No és real, Beverly.
Beverly.
Hola.
Vaja.
M'has trobat.
Estava tan trista.
Tot el dia.
No tens per què explicar-m'ho. No és cosa meva.
Bevia molt.
A vegades venia a l'escola, totalment fora de si,
i era molt vergonyós.
L'odiava.
Ens cridava o ens renyava.
Sovint ens deia que desitjava haver mort al nostre part.
O que haguéssim mort a dins seu.
Crec que per això dic que va passar així.
La vaig convertir en un àngel, just el que ella volia.
I encara no sé per què, però va seguir amb nosaltres.
Abans pensava que era
perquè ella sempre tenia l'esperança de curar-se,
però no és cert, perquè mai va tenir esperança.
Era el papa.
Ens estimava tant a tots.
És un home meravellós, oi?
Hauries de descansar una mica.
Seràs una mare estupenda.
Fills.
Coi de paràsits.
Tens fills?
No t'han ensenyat a no preguntar això?
Només a les dones.
- Mai has volgut fills? - Estic a punt de tenir-ne, Silas.
Què?
- La Beverly els tindrà. - No, totes dues.
He llegit una entrevista de la Genevieve Cotard
de fa un temps i parlava d'un anhel.
Amb aquesta paraula.
És un "anhel", un mal físic.
I tu no ho vius així?
- No. - No és com et vas sentir?
- No. - No et sents maternal?
No.
- T'importen una merda els nadons? - Sí.
- Fas això per la ciència? - Sí.
I ve't aquí: amb fills,
una casa, un puto gos...
Què ha canviat?
Tinc dues filles i un fill.
Com va ser?
Era molt bo amb tota la història de l'embaràs,
quan tots encara teníem el potencial.
Pensava que ja no ho feies, això, Elliot.
No ho faig.
És clar. Com ho portes?
T'agrada beure.
M'agrada beure.
Penses en la tercera copa quan encara estàs amb la primera.
Doncs sí.
Has provat de deixar-ho per algú?
Jo tinc menys compromisos, Elliot.
Però tens fills, ho acabes de dir.
Ja és massa tard per a mi.
Però tu? Seràs mare.
Una mama.
Acabes de començar un viatge preciós.
Has provat d'entrar en algun programa?
Com Alcohòlics Anònims?
I tant.
- No va funcionar? - Sí que funciona.
Puc parar sempre que vulgui,
però...
...mai vull.
No hi ha trauma.
És que m'agrada molt beure, hòstia.
I què vas veure, quan al·lucinaves?
Una velleta drapaire que es deia Agnes.
Uau.
Va ser intens de collons.
Estava convençuda que l'havia tirat pel meu balcó.
Que dur.
Sí, senyor.
Tens al·lucinacions, en general?
No.
Per què estàs fent això?
-És la meva feina. - No parlo de les preguntes.
Això.
La revista dels collons, les bessones, tota aquesta merda destrossa-ànimes.
- Escrius llibres. - En vaig escriure alguns.
Eren bons.
Ets el Sr. Pulitzer. Ets un escriptor!
Soc un professor que es follava les alumnes.
Ningú veu el Pulitzer ja.
Ja no podem follar amb ningú!
Quina gran frase.
Pacients, estudiants... Tot està prohibit.
- Et folles els pacients? - Seria de mala educació, si no.
Et vas follar la Genevieve?
O només va ser la teva germana?
Sí. Sí.
Què passa al laboratori?
Com es va quedar embarassada, la dona?
Per què és tan miraculós, el nen?
Quins experiments de Frankenstein estàs fent?
Déu meu, ho sento.
Van lliurar una noia a un home.
Tenia 17 anys.
La va esclavitzar.
Tenia raquitisme sever.
Estava embarassada i va parir durant tres dies.
Tenia la pelvis deformada, cosa que impossibilitava el part.
El nadó va néixer mort.
Després del part del seu nadó mort, a la noia, de 17 anys i esclavitzada,
que patia raquitisme sever
a causa de la malnutrició i la falta de vitamina D,
la van portar amb l'home, amb un mal insuportable per les fístules,
provocades pel trauma patit durant el part.
La seva situació era molt comuna entre les dones esclaves d'aquell temps.
La noia, de 17 anys, esclava i amb raquitisme sever,
tenia la pelvis deformada i això va provocar
la mort del seu nadó durant el part, quan tenia 17 anys i era esclava.
Aquest home la va operar 30 vegades,
durant cinc anys, sempre sense anestèsia,
tot i que l'anestèsia feia poc que s'havia comercialitzat.
Només sabem que aquesta noia es deia Anarcha, tenia 17 anys, era esclava
i la van forçar a parir el seu nadó mort.
La van operar 30 vegades sense anestèsia,
tenia la pelvis deformada
i patia un raquitisme sever, tenia 17 anys i era esclava.
Ho sabem perquè un home blanc,
concretament l'home blanc que va torturar la noia de 17 anys,
que va experimentar amb ella per ser el pare de la Ginecologia
i honorat amb estàtues i medalles,
amb posicions i eines mèdiques amb el seu nom.
El que va escriure aquest home blanc és l'única informació
que tenim d'aquesta noia de 17 anys,
que va ser esclavitzada i patia
un raquitisme sever i tenia la pelvis deformada
i va donar a llum a un nadó mort.
No sabem qui va ser en realitat
ni què va sentir quan va abraçar el seu nadó mort,
Ni tan sols si el va poder abraçar, el seu nadó mort.
No sabem què li feia més por.
Podem deduir-ho
basats en el trauma que va ser obligada a patir, però no la coneixem.
No sabem com es movia ni què menjava,
què li agradava, què la feia plorar, què sentia al cos que era seu.
No la coneixem i no és cosa teva conèixer-la.
No pots tenir el seu trauma
ni la seva esperança imaginada.
No és la teva propietat ni la teva fulla de parra,
ni la teva projecció ni la teva romantització
ni és teva en cap dels sentits,
de fet.
No pots seguir-la.
Hi ha alegria aquí, a l'altra banda,
però no és teva.
Beverly!
Beverly?
Estic bé, no és meva.
No és la meva sang.
Adeu.
Ens pots dir què ha passat?
Què està passant allà? Què està fent aquella gent?
Una velleta. L'han trobat al canaló del terrat de darrere d'aquest edifici.
Suposo que volia saltar al carrer i va xocar-hi de camí.
Fa molts dies que és aquí.
Merda.
Ja comença.
Elliot, no et molesta, no?
El que vulgui la Florence.
Estic emocionada.
Com vas, Florence?
Molt bé, gràcies.
Succió, sisplau.
- A punt per conèixer el primer nadó. - Déu meu.
- Estic orgullós de tu. - Moltes gràcies.
Intentarem treure els quatre nadons ràpidament, d'acord?
Segurament en traiem un cada minut, d'acord?
Quins nervis.
Molt bé.
Som-hi, Florence. El primer nadó.
Tinc el cap.
Mare meva.
Preparada?
Vinga, molt bé, Florence.
- La teva primera filla. - Déu meu, està bé?
Està genial. Sí.
Centrem-nos en el següent que ha de venir.
El segon.
Som-hi. Succió, sisplau.
El segon nadó. Aquí la tens.
Enhorabona, Florence.
Et puc fer una última pregunta?
- Sí. - Sí.
Per què us continueu mentint?
Quan creus que va començar?
El tercer nadó, aquí el tenim.
La Beverly mai ha estimat la Genevieve.
Déu meu!
Les fantasies del laboratori de l'Elliot són només fantasies.
La gent importa.
I el quart.
La gent importa.
L'altra gent importa.
No són només material pels experiments de l'Elliot.
Ja quasi estem, reina.
Les dues voleu aquests putos nadons.
Què passa?
La Genevieve no existeix i vosaltres dues
- viureu felices per sempre més. - Elliot!
Déu meu!
Per la resta...
Elliot, surt d'aquí!
...de les vostres vides.
És una gran cagada,
però almenys és a casa.
Què has dit?
Dic que almenys és a casa, Marion.
Sí, és la teva filla,
però són els meus diners, el meu nom, la meva casa,
i tot el que hi ha és meu, i això ho farà menys cagada.
On és ta germana?
A fora.
- Li heu prohibit l'entrada? -És clar que sí.
Va mutilar la meva filla.
Mutilar dones és més aviat el teu estil, Marion.
Està a Twitter i és un problema.
Doncs treu-ho.
Ho intento, maca, però gràcies.
No veig quin és el problema.
- Susan! -És una bufeta.
Ningú s'emprenyarà per una bufeta.
Ningú ho relatarà a les seves memòries.
Per l'amor de Déu, podeu alegrar una mica les cares?
Fiquem l'Elliot al maleït cotxe de lloguer i fotem el camp.
- Susan! - Que et follin, iaia!
- Susan! - No li parlis així, Marion.
Per què li vas posar nom de noia?
Volies un puto psicòpata des del bressol?
Sempre he pensat que era bo tenir-ne dues de vosaltres,
però és una llàstima.
Ella és la meva preferida.
No m'ho explico.
És un miracle.
Beverly!
No!
Has acabat?
Vols que condueixi?
Ei. Estàs bé?
No ho puc fer sense tu.
No vull fer res sense tu.
Genevieve, l'he deixat.
L'he deixat. Ja no existeix.
Para d'escriure, Silas.
Silas.
Ningú vol aquest article ja, Silas. No hi ha història, aquí.
- Fa mesos que no escric. - Tu ves fent.
No hi havia res que m'importés el més mínim.
Bé.
No hi ha veritat per revelar.
Res té sentit, Rebecca.
No escriure ha sigut un projecte, una obsessió per cuidar, per alimentar.
M'estàs llegint el teu diari? Trauràs la teva guitarreta?
Havia oblidat que era escriptor. Havia oblidat qui era...
CADÀVER TROBAT A UN TERRAT
Segueix perdut.
...fins que vaig conèixer les bessones Mantle.
Subtítols: Anaïs Mintenig
Supervisor creatiu: Guillermo Parra