Tidigare i Dead Ringers...
Vi ska ha barn.
- Ja. - Ett barn.
- Ja. - Ett barn!
Och, Elliot är inte här för att sabba det!
Skuldkänslorna över mord på gamla damer har du bett bort.
Precis som du sa. Det hände aldrig.
Det dök aldrig upp nån kropp.
Förlossningscenter över hela landet. Plopp, plopp! Vi kör på.
Vad forskar du på?
Helvete.
Allt.
Behöver ni en försökskanin?
Varför inte boka en tid?
Ibland kör vi ett leveranssystem,
hon ville ha dig, så jag skaffade fram dig.
Genevieve.
Nej.
Beverly.
Jag har inte skrivit ett ord på 17 månader.
Inte ett ord. Det är ingen överdrift.
Jag har inte fattat pennan under hela den här tiden.
Sjuk av ångest, nedsjunken i nåt depressionsbesläktat tillstånd.
Apatisk, trotsig.
Av brist på kärlek till världen och alla i den,
mest av allt,
mig själv.
Fram tills...
Behöver en tjänst.
- Hej, Rebecca. - Gör inte så.
- Hur mår du? Hur... - Jag spottar inte på din kuk
innan jag sticker in den.
Du ska skriva en profil.
Nej, tack.
"Mantle-tvillingarna. Bisarra vaginaläkare."
- Snygg rubrik. - Smörartikel.
Vi öppnar ett förlossningscenter i Alabama. Följ med dem,
skriv om hur jävla fascinerande de är.
- Nej. - Det är ingen jävla förfrågan.
Dessutom har du inte råd att säga nej.
Hallå.
Mår du bra?
-Är du säker? - Ja.
Det är ett mirakel.
Tror du på mirakel, Beverly?
Ta ett steg mot skogen.
Hör knakandet under fötterna.
Löv, grenar, mjuk, rik jord mellan tårna.
Nu, titta upp.
Grönt, fåglar och blå himmel.
Strax bortom träden.
Placera dina händer där barnet är.
Andas in djupt.
Andas ut helt och hållet.
Kliv in i gläntan. Hör ljudet från vattenfallet.
Där är det, där framme.
Känn solen på axlarna,
på ryggen, på magen.
Ljuset kommer.
Är du okej?
Du är färdigpackad.
- Bra. Tack. - Ha det jättebra.
Mår du bra?
Är du glad?
Jag älskar dig, Elly.
Lillasyster.
- Det här är... - Perfekt.
...förfärligt.
Ja. Vi hamnar i helvetet allihop.
Ser du dig själv som missbrukare?
- Nej. - Nej!
Håller du på att tillfriskna?
- Det skulle jag inte påstå. - Du pratar som en missbrukare.
Behandlingsprogram?
- Nej. - Nej.
- En sponsor? - Nej.
- Ett stödnätverk? - Jag har min syster.
Är det allt? Är det hela nätverket?
Det är omöjligt att förklara vårt förhållande för utomstående.
Vi behöver ingen annan.
- Har aldrig gjort. - Det blev bara osunt.
Drickandet, drogerna.
Ja, det var inte kul.
Det säger ni?
Jag hallucinerade. Deprimerad.
Jag mådde dåligt och allt gick så fort för oss.
- Centret... - Labbet.
Vi har allt vi nånsin önskat oss.
Vi ska bli föräldrar.
"Vi" som i...
Jag ska få tvillingar. Vi ska uppfostra dem tillsammans.
- Förälder ett, förälder två. - Okej.
- Två små bebisar. - Jag hörde.
Allt vi nånsin önskat oss.
Känner ni er inte överväldigade?
Nej, ärligt talat.
Konfliktfyllda?
Rebecca Parkers privatplan skickar iväg er
för att inviga det andra centret,
i en stad ni aldrig varit i,
i en stat ni aldrig varit i, innan ert flaggskepp ens fyllt tre månader?
Var det vad ni ville?
Ja.
Vad ni drömt om?
Ja.
Hur var flygresan?
Planet var en present från Rebecca. Är hon inte fantastisk?
Välkomna till Montgomery. Redo att mörda varandra än?
Visst. Med lite mild strypning.
-Är du utmattad, Beverly? - Nej, jag mår bra.
Ditt rum står redo. Låt mig veta om du vill vila lite.
Jag hade en dröm inatt.
- Bra. - Att planet kraschade.
Det brann mitt på en åker och ingen av oss visste nåt.
- Vi väntade på att ni skulle komma. - En fantastisk historia.
Jag hoppas att du är snäll mot våra Mantle.
Bara en smörartikel, va?
- Ja. Det minns jag. - Ingen New Yorker-attack.
Vi vill bara ha komplimanger.
Kom in och träffa pappsen.
Han vill träffa er. Han är också läkare.
Jaså?
Det nämnde du aldrig.
Det gjorde jag, flickor.
Pappa, här är tvillingarna.
Beverly och Elliot, det här är pappa. Dr Marion James.
- Hej. - Hej.
Och det här är mina systrar och där är farmor.
Hur mår ni?
Och detta är Silas Jordan.
- Honom har du hört talas om. - Nej, inte alls.
Jo, det har du, pappsen.
Han fick Pulitzer-priset. Han skriver en artikel
åt oss om tvillingarna. Han ska bara säga snälla saker.
Det borde inte bli svårt.
Är de inte fantastiska?
Jo, det är de verkligen.
Hur mår du, Florence?
Jag mår bra.
Tack, doktorn. Det är spännande.
Är det obekvämt?
Jag vill inte klaga. Jag har sån tur.
Och nu är det snart över, jag orkar en natt till.
Vill du undersöka mamman, doktorn?
Det behövs inte.
Vi har läst journalerna. Allt är klart inför imorgon
- så länge som Florence mår bra. - Det gör jag verkligen.
Hon har fått utmärkt vård.
- Ja. - Det stämmer.
Pappa har tagit hand om mig så väl.
Det var... Ja.
Jag tror inte att en fysisk undersökning behövs.
Ni förlöser hennes fyrlingar imorgon.
Centrets första patient. Ni vill säkert räkna efter?
Hon ska ha fyrlingar, så åtminstone en bebis
- kommer att ligga bakom den andra. - Det är er patient.
- Ja och jag... - Hon har aldrig fött barn förut.
Hon är ängslig.
- Visst, men... - Jag vill att ni gör det.
Okej.
Kan vi gå nånstans?
Jag menade inte en vaginal undersökning, doktorn.
Känn bara efter.
Vill du ha avskildhet, Florence?
Nej, inte alls. Det är min familj.
Så där.
En.
Två.
Tre.
Fyra.
Alabama.
- Har du varit där förut? - Nix.
Mantle Parker Center, Alabama. Hur kommer det sig?
Susans hemstad.
Det är ingen bra anledning.
Alabama har den sjätte högsta mödradödligheten i USA.
Det är just de platserna vi vill expandera till.
Så ni rider in på den engelska vita springaren
för att rädda Söderns fattiga svarta,
som ni inte vet nånting om.
Det är inte det vi gör.
Precis. Ni ska förlösa rika vita damers avkomma,
medan de fattiga svarta ser på.
Det är inte det vi gör.
Okej.
Vad är det då ni gör?
Ja.
Beverly och Elliot, går tvillingar i er släkt?
Nej. Vi är de första.
En gåva.
Och går tvillingar i er släkt?
Hela vägen. Jag är en tvilling och det var Marion också.
- Ja. - Dog precis efter att han fötts.
Han var så liten, den här var så tjock. Du måste ha ätit upp honom därinne.
Vi får aldrig veta.
Jag höll honom innan han snabbt fördes till förbränningsugnen.
Så var det då.
Farmor, inte vid middagen.
Förlossningar är våldsamma, och du är inte byggd för det.
De skär nog bara ut dem.
Det blir inte våldsamt med Mantle-tvillingarna.
Stämmer det?
Elliot, berätta för pappa om barnet du just förlöst.
Tjugofyra veckor gammalt. Det frodas.
- Gjorde du verkligen det? - Inte bara friskt. Men det frodas.
Ingen kunde tro det, eller hur, Silas?
Nej, det var enastående.
Väldigt imponerande.
Är detta det tidigast förlösta barnet vid centret?
Ja.
Kan ni klara ett ännu tidigare?
Ja.
Det är omöjligt att säga.
Allt handlar om miljön de växer i.
Självklart.
Det går väl hand i hand med abortdebatten?
Ju tidigare foster är livsdugliga utanför livmodern,
desto starkare blir abortmotståndarnas argument.
Rädda en bebis när den är 16, 17, 18 veckor,
och plötsligt förlorar kvinnor rätten att säkert avsluta en graviditet.
Detta är ingen lämplig middagskonversation.
Nej, mor. Det är fascinerande.
Jag tycker det.
Är det ens möjligt, Elliot, att rädda en så späd bebis?
Femton veckor, 14 veckor?
Nej.
Hur många missfall hade den mamman haft? Fyra, fem?
- Ja. - Gjorde ni fertilitetsarbetet också?
Nej.
Det gjorde ni.
Det är fascinerande vetenskap.
Hon gjorde behandlingen nån annanstans och fick sen inget medicinskt stöd.
Det var högst ovanligt.
Hon blev behandlad av dig.
Vår kunskap om livets första stadier är så begränsad.
Ja, det har den varit.
Florence fick flera missfall. Du misstycker väl inte?
Det stämmer.
- Och nej. - Titta på henne nu.
Ja, jag har sån tur.
Monokorioniska fyrlingar.
- Som betyder? - Att alla fyra delar placenta.
Är det inte väldigt hög risk?
- Det kan det vara. - Borde hon inte...
Ursäkta, borde du inte vara på sjukhus?
Men hon är inte sjuk, Silas. Graviditet är ingen sjukdom.
Du älskar den repliken, va?
Jag sa inga attacker, Silas.
Det är bara det att jag hört Beverly säga det vid fyra tillfällen.
Det är en bra replik. Skriv ner den i din anteckningsbok.
- Susan! - Ursäkta.
Har du alltid bott här, mr James?
Vi har bott här i århundraden, Beverly.
Det måste ha varit svårt att uppfostra barnen själv.
Han var inte helt ensam.
Nej, ursäkta.
Jag menar bara att det är enormt traumatiskt när en mamma dör.
När en mamma dör?
Jag är ledsen. Jag trodde...
Hon dog inte. Hon bara försvann.
Det kändes som om hon dött.
Jag var egentligen bara husläkare.
Vad folk än behövde, vad jag än kunde hjälpa till med. Hembesök.
Mannen i huset, frun i huset, de små, guvernanterna, gästerna.
Vad som än krävdes.
Vem som än behövde mig.
Jag blev känd för att hjälpa kvinnor.
Kvinnohälsa blev min specialitet. Jag vet inte varför.
Den valde mig.
Kanske var det mitt umgänge.
Det hade inte verkat tillräckligt viktigt för nån.
Kvinnohälsa? Det fanns inget att gå på.
Att vara den första.
En kvinnas kropp.
Helt okänt territorium. Oupptäckt land.
Nya gränser, nya utmarker, nya känslor.
Det är underbart att besöka okända marker.
Att vara där från början. Vända första bladet. Forma framtiden.
Jag inrättade undersökningsrum här på min egen lilla praktik.
Vi byggde det som behövdes. Skapade verktyg som ännu inte existerade.
Namngav kroppsdelar, plågor, åkommor, som ingen hade upptäckt.
Cervixdysplasi, endometriehyperplasi,
bäckenbottenframfall, dysfunktionell livmoderblödning.
Förlossning, fertilitet, förlossning, fertilitet,
förlossning, fertilitet.
Fast jag hade ingenting jämfört
med det antal patienter ni kunde öva på.
Jag fick ofta nöja mig med...
Vi övar inte på våra patienter, mr James.
Självklart gör ni det.
Ert yrke är ett verb.
Tror ni inte att ni blir bättre för varje snitt och stygn?
Har ni aldrig begått ett misstag med en patient,
dragit lärdom som ni sen tillämpat på nästa?
Har ni aldrig tagit tillfället i akt
med en kropp som infinner sig för att förbättra, praktisera
och föra yrket framåt?
Jag ser det inte så.
Det gör Elliot.
Du kanske inte ser det så, Beverly,
men det innebär inte att det inte är så.
Jag tänker på starten. Hur vi började.
De vi bygger vidare på. Läkarna, patienterna, Beverly.
En ung kvinna på 1840- eller 1850-talet, 17 år, gravid.
Hon led av en svår form av rakit,
orsakad av undernäring och brist på D-vitamin.
Hennes bäcken var allvarligt vanställt.
Förlossningen pågick i flera dar men det var omöjligt för henne att föda.
Läkaren tillkallades sent och barnet hade dött när han kom.
Hon fördes tillbaka till doktorn.
Sprickor och fistlar i vaginan.
Smärtan var ofantlig.
Inget av detta var naturligtvis ovanligt för den tiden.
Tvärtom. Unga kvinnor plågades av detta konstant.
Det fanns inget botemedel eller behandling.
Ingen försökte lösa det.
Göra det bättre.
Så hon och läkaren samarbetade.
Läkaren och den unga kvinnan gjorde 30 separata ingrepp.
Utan bedövningsmedel.
Trettio separata ingrepp för att åtgärda det och doktorn åtgärdade det.
Och det krävde mycket övning, mycket jobb.
Men han gjorde det. De gjorde det.
Och det arbetet gick i arv från läkare till läkare,
till läkare till läkare, tills det nådde mina händer.
Era händer.
Det är barbariskt. Det är historia.
Det du beskriver sker inte längre.
Nej. Historien är aldrig långt borta.
Vad gjorde du då, Elliot?
Med din en gång ofruktbara, plötsligt fruktsamma kvinna?
Var det Gud? Är du Gud?
Hur skapade du ett liv där det vägrade växa?
Jag gjorde en kombination av saker.
Som till exempel?
Kan du berätta vad som hände?
- Vattnet gick. - För ungefär två timmar sen.
- Okej. Andas. - Elliot.
En väldigt prematur förlossning.
- Tjugofyra veckor. - Elliot...
Andas med mig, Lenka.
Kan du hjälpa till?
Jag är ingen förlossningsläkare, Elliot.
Jag är strax tillbaka. En sekund.
Snälla, hjälp mig.
Vi är på ett förlossningscenter.
- Hämta nån annan. - Jag kan inte.
- Ring Beverly. - Nej.
Det är okej.
Hon genomgick en inte helt laglig högriskimplantation
och jag har ingen aning om vad det kan få för konsekvenser.
Hon fick flera missfall. Vi visste inte varför,
så jag lät hennes embryo växa lite längre innan implantationen.
Hur mycket längre?
Fyra veckor.
Du gav henne ett fyra veckor gammalt embryo?
Vattnet gick för två timmar sen. Snälla, hjälp mig.
- Hjälp henne. - Jag...
Andas.
Ja, okej, andas.
Hej, jag heter Tom. Du är så duktig. Vi ska träffa din bebis.
En hemlighet?
Kanske.
Har du gjort nåt väldigt smart?
Kanske.
Herregud. Jag hämtar en servett.
- Jag hämtar vatten. -Är du okej?
Såg du förlossningen?
Elliot var här.
Det var ovanligt.
- Hon var här. - Kommer han att klara sig?
Det är otroligt. Jag förstår inte.
Men han kan andas själv. Inga tecken på gulsot.
Det går inte ihop.
Vi hade CPAP, endotrakealtuber, ventilatorer, kanyler,
men han behövde inget av det.
Förbluffande.
Hur känner du inför din?
Får jag fråga nåt, Beverly? Har du kontakt med Genevieve?
Jag hör från hennes advokater.
Besöksfrågor och praktikaliteter.
Det är rätt okomplicerat. Inte traumatiskt eller...
Hon lämnar snart landet för att spela in en film,
och sen vill hon inte träffa mig.
Vill du träffa henne?
Du måste ha älskat henne väldigt mycket.
Det verkar så.
- Förlåt. Det var inte meningen. - Hon finns inte.
Jag låtsas som om hon aldrig funnits.
Så ledsen.
Väldigt ledsen.
Väldigt, väldigt ledsen.
Ledsen idag. Ledsen imorgon.
Beverly?
Lillasyster?
Jag mår bra.
Vad hände?
Jag vet inte.
Jag mådde bara illa, Elliot.
Alltihop har varit lite fjantigt. Bara på skämt.
Det är inte på riktigt.
Beverly.
Hej.
Attans.
Du hittade mig.
Hon var så ledsen.
Hela tiden.
Du måste inte förklara. Jag har inte med det att göra.
Hon drack mycket.
Hon dök upp utanför skolan ibland och var så berusad...
Det var så pinsamt.
Jag hatade henne.
Hon brukade gråta eller skrika åt oss.
Hon brukade säga att hon önskade att hon dött när hon födde oss.
Eller att vi hade dött inuti henne.
Det är nog därför jag berättar för folk att det var vad som hände.
Förvandlade henne till en ängel, precis som hon ville.
Och hon fortsatte att få oss men jag vet inte varför.
Jag brukade tänka att det var
för att hon varje gång hoppades att det skulle bli bättre,
men det är inte riktigt sant för hon hade aldrig nåt hopp.
Det var pappa.
Han ville ha oss alla så mycket.
Han är underbar, eller hur?
Du borde vila lite.
Du kommer att bli en jättebra mamma.
Bebisar.
Jävla parasiter.
Har du barn?
Har du inte lärt dig att inte fråga det?
Med kvinnor, ja.
- Ville du aldrig ha barn? - Jag ska få dem, Silas.
Vad?
- Beverly ska få barn. - Vi ska få barn.
Jag läste en intervju med Genevieve Cotard,
för en tid sen och hon talade om sin längtan.
Hon använde det ordet.
En "längtan" efter dem. En fysisk värk.
Inte din erfarenhet?
- Nej. - Inte så du kände?
- Nej. - Inga moderskänslor?
Nej.
- Bryr dig inte ett skit om bebisar? - Nix.
- I branschen för vetenskapens skull? - Ja.
Men här är du nu. Bebisar.
Ett hem. En jävla hund.
Vad förändrades?
Jag har två döttrar och en son.
Hur var det?
Jag var duktig under graviditeten och så.
Då alla fortfarande har potential.
Jag trodde att du inte drack längre, Elliot.
Det gör jag inte.
Visst. Hur tycker du att det funkar?
Du är alkoholist.
Jag är alkoholist.
Du tänker på din tredje drink medan du smuttar på din första.
Det gör jag.
Har du försökt sluta för nån annans skull?
Insatserna är lite lägre för mig, Elliot.
Men du sa precis att du har barn.
Alla mina tåg har gått.
Men du? Du ska bli mamma.
Mamsen.
Du ska precis påbörja en fantastisk resa.
Har du nånsin testat ett program?
Som AA?
Visst.
- Fungerade det inte? - Det fungerar bra.
Jag kan sluta när jag vill.
Bara det...
Att jag aldrig vill.
Det finns inget trauma.
Jag är bara jävligt förtjust i att dricka.
Så vad hallucinerade du om?
En gammal hemlös dam som hette Agnes.
Oj.
Det var så intensivt.
Jag var helt övertygad om att jag knuffat henne från balkongen.
Det låter jobbigt.
Ja, sir.
Hallucinerar du i allmänhet?
Nix.
Varför gör du det här?
- Det är mitt jobb. - Nej, inte frågorna.
Det här.
All den där skiten, skriva om leende tvillingar för nån jävla sunkig blaska.
- Du skriver böcker. - Jag skrev några böcker.
De var bra.
Du är mr Pulitzer. Du är författare!
Jag är en professor som knullade med studenterna.
Ingen ser Pulitzer längre.
Ingen får knulla nån längre!
Det var modigt sagt.
Patienter, studenter, ingenting är tillåtet.
- Du knullar dina patienter. - Vore oförskämt att låta bli.
Knullade du Genevieve?
Eller var det bara din syster?
Ja.
Vad händer i ditt labb?
Hur gjorde du den där kvinnan gravid?
Varför är det barnet ett sånt mirakel?
Vad är det för Frankenstein-skit du sysslar med?
Herregud, jag ber om ursäkt.
En ung kvinna fördes till en man.
Hon var 17 år.
Hon var förslavad.
Hon led av svår rakit.
Hon var gravid och förlossningen hade pågått i tre dar.
Hennes bäcken var vanställt, och hon kunde inte föda fram sitt barn.
Det var dödfött.
Efter att hon fött sitt döda barn, fördes den unga kvinnan som var 17 och förslavad
och led av svår rakit
på grund av undernäring och D-vitaminbrist,
till mannen, med olidlig smärta orsakad av fistlar
som uppstått efter den traumatiska förlossningen.
Hennes situation var vanlig bland förslavade kvinnor på den tiden.
Den unga flickan, som var 17 år och förslavad och led
av svår rakit och hade ett vanställt bäcken
och som hade fött ett dött barn när hon var 17 och förslavad,
opererades över 30 gånger av denna man,
under loppet av fem år, varje gång utan bedövning,
trots att anestesi nyligen blivit tillgängligt.
Det är allt vi vet om flickan Anarcha, som var 17 och förslavad
och som tvingades föda sitt döda barn
och som opererades 30 gånger utan bedövning,
som hade ett vanställt bäcken
och led av svår rakit och var 17 år och förslavad.
Vi känner bara till henne på grund av vad en vit man,
just den vita mannen som torterade den 17-åriga flickan
och experimenterade på henne för att erhålla namnet Gynekologins fader,
och bli hedrad med statyer och medaljer
och få undersökningspositioner och medicinska verktyg uppkallade efter sig.
Det den vita mannen skrev ner är den enda information
vi har om den 17-åriga flickan,
som var förslavad och led
av svår rakit och som hade ett vanställt bäcken
och som hade fött ett dött barn.
Vi vet inte vem hon egentligen var
eller vad hon kände när hon höll sitt dödfödda barn,
om hon nu faktiskt fick hålla i sitt dödfödda barn.
Vi vet inte vad hon var mest rädd för.
Vi kan gissa
baserat på traumat hon tvingades utstå, men vi känner henne inte.
Vi vet inte hur hon rörde sig eller vad hon åt,
vad hon älskade, vad som fick henne att gråta, vad hon kände i sin egen kropp.
Vi känner henne inte och hon är inte er att lära känna.
Ni kan inte äga hennes trauma
eller inbillade hopp.
Hon är inte ditt påhitt eller fikonlöv
eller din projektion eller romantisering
eller din överhuvudtaget på nåt endaste vis.
Faktiskt...
Du får inte följa med.
Det finns glädje här ute på andra sidan,
men den är inte er.
Beverly!
Beverly?
Jag mår bra. Det är inte mitt.
Det är inte mitt blod.
Hej då.
Berätta åtminstone vad som hänt.
Vad händer där? Vad gör de?
Nån gammal dam. Hittades på ett tak några våningar längre ned bakom byggnaden.
Antar att hon hoppade, siktade på gatan och slog emot det på väg ner.
Hon hade legat där i evigheter.
Jävlar.
Det börjar.
Elliot, du misstycker väl inte?
Vad Florence än vill.
Jag är så lycklig.
Hur mår du, Florence?
Fantastiskt. Tack.
Sug, tack.
- Här kommer strax första bebisen. - Herregud.
- Jag är så stolt över dig. - Jag är så tacksam.
Vi vill få ut alla fyra bebisarna snabbt.
Från noll till fyra på lika många minuter, okej?
Jag är så exalterad.
Okej.
Nu kör vi, Florence. Bebis nummer ett.
Jag har huvudet.
Herregud.
Är du beredd?
Så där. Bra gjort, Florence.
- Din första dotter. - Herregud, mår hon bra?
Hon mår jättebra. Ja.
Nu fokuserar vi på den som kommer härnäst.
Nummer två.
Så där. Sug, tack.
Bebis nummer två, här är hon.
Grattis, Florence.
Får jag ställa ännu en fråga?
- Ja. - Ja.
Varför ljuger ni för varandra hela tiden?
När tror ni att det började?
Bebis nummer tre, nu kör vi.
Beverly älskade aldrig Genevieve.
Herregud!
Elliots laboratoriefantasier är bara fantasier.
Människor räknas.
Bebis nummer fyra.
Människor räknas.
Andra människor räknas.
De är inte bara material för Elliots experiment.
Nästan där, raring.
Ni vill båda ha dessa jävla bebisar.
Vad händer?
Genevieve existerar inte, och ni två...
...lever lyckliga i alla era dar...
Herre...
...för evigt i evighet...
Elliot, bort från henne!
...för evigt i all evighet.
Det är en jävla miss,
men det är åtminstone internt, om vi säger så.
Vad sa du?
Jag sa att det åtminstone är internt, Marion.
Ja, hon är din dotter,
men pengarna och ryktet är mina, och att jag äger ditt hus
och allt i det gör allt mindre problematiskt.
Var är din syster?
Där ute.
-Är hon förvisad från det Stora huset? - Ja, det är hon.
Hon stympade min dotter.
Att stympa kvinnor låter som ditt perversa favoritnöje.
Att det är på Twitter är ett problem.
Så ta bort det.
Jag försöker, älskling, men tack.
Jag förstår inte problemet.
- Susan! - Det är en blåsa.
Ingen sörjer en urinblåsa.
Ingen kommer att skriva en eländesmemoar om en blåsa.
För fan, kan alla sluta vara så deprimerade?
Vi låter Elliot åka härifrån i sin sorgliga lilla hyrbil och kör på.
- Susan! - Håll käften!
- Susan! - Kalla henne inte "Susan", Marion.
Varför gav du honom ett flicknamn?
Ville du göra honom till ett psyko redan i vaggan?
Jag visste alltid att det var bra att ni var två.
Det är synd bara.
Hon är min favorit.
Jag förstår det inte.
Det är ett mirakel.
Beverly!
Nej!
Är du klar?
Vill du att jag kör?
Hallå. Är du okej?
Jag kan inte göra det här utan dig.
Jag vill inte göra nånting utan dig.
Genevieve, jag har lämnat henne.
Jag har lämnat henne. Hon finns inte.
Sluta skriva, Silas.
Silas.
Ingen vill ha artikeln längre. Det finns ingen berättelse här.
-Jag har inte skrivit på månader. - Fortsätt så.
Inte haft nåt att bry mig om.
Bra.
Ingen sanning att gräva fram.
Allt har varit meningslöst, Rebecca.
Att inte skriva har varit som ett projekt, en besatthet att vårda.
Läser du din dagbok för mig? Ska du ta fram gitarren?
Hade glömt att jag var författare. Visste inte vem jag var.
DÖD KROPP HITTAD PÅ TAK
Fortsätt så.
...tills jag träffade tvillingarna Mantle.
Undertexter: Sara Ritzen
Kreativ ledare Monika Andersson