Tidligere på Dead Ringers...
Vi skal ha barn.
- Vet det. - Et barn.
- Vet det. - Et barn!
Og Elliot er ikke her for å ødelegge det! Herregud.
Du har bedt bort din skyldfølelse for å myrde gamle damer.
Akkurat som du sa. Det skjedde aldri.
Intet lik dukket opp. Bare en vond tripp.
Fødesentre over hele landet. I en fart.
Hva forsker du på?
Faen.
Alt.
Lyst på prøvekaniner?
Gjør en avtale.
Vi opererer av og til med leveringssystem,
og hun ville ha deg, så jeg fakket deg.
Genevieve.
Nei.
Beverly.
Jeg har ikke skrevet et ord på 17 måneder.
Ikke et ord. Dette er ikke en overdrivelse.
Jeg har ikke satt penn på papir hele den tiden.
Syk av angst, dypt inni en eller annen depresjon.
Apatisk, trassig.
Hatefull mot verden og alle i den,
mest av alt
meg selv.
Helt til...
Trenger en tjeneste.
- Hei, Rebecca. - Ikke gjør det.
- Hvordan har du det? - Jeg spytter ikke på pikken din
før jeg stikker den inn.
Skriv en profilartikkel.
Nei takk.
"Mantle-tvillingene. Skumle vaginaleger."
- Fin overskrift. - Kosereportasje.
Vi åpner et fødesenter i Alabama. Følg dem rundt,
skriv om hvor jævla fascinerende de er.
- Nei. - Det er ikke en jævla forespørsel.
Dessuten har du ikke råd til å si nei.
Hallo.
Alt i orden?
- Sikker? - Ja.
Det er et mirakel.
Tror du på mirakler, Beverly?
Ta et steg mot skogen.
Hør raslingen under føttene dine.
Blader, greiner, myk, frodig jord mellom tærne.
Se opp nå.
Grønt, fugler og blå himmel
rett bortenfor trærne.
Legg hendene der barnet er.
Pust dypt inn.
Og ut.
Gå inn i lysningen. Hør lyden av fossen.
Der er den, rett foran deg.
Kjenn sola på skuldrene,
ryggen og magen.
Lyset kommer.
Alt i orden?
Du er ferdigpakket.
- Flott. Takk. - Ha en kjempefin tur.
Går det bra?
Er du spent?
Glad i deg, Elly.
Lillesøster.
- Dette er... - Perfekt.
...fryktelig.
Ja. Vi havner alle i helvete.
Vil du beskrive deg som misbruker?
- Nei. - Nei!
Du er ikke på rehabilitering?
- Jeg ville ikke brukt det språket. - Du snakker som en misbruker.
Er du i et program?
- Nei. - Nei.
- Har du sponsor? - Nei.
- Et støttenettverk? - Jeg har søsteren min.
Er det hele nettverket?
Det er umulig å forklare dette forholdet til noen utenfor det.
Vi trenger ingen andre.
- Har aldri det. - Det ble bare usunt.
Drikkingen og dopen.
Ja, det var ikke gøy.
Jaså?
Jeg hallusinerte. Var deprimert.
Jeg hadde det vondt, og alt gikk så fort for oss.
- Senteret... - Laboratoriet.
Vi har alt vi noensinne har ønsket oss.
Vi skal bli foreldre.
"Vi" som i...
Jeg skal ha tvillinger, Silas. Vi oppfostrer dem sammen.
- Forelder én, forelder to. - Ja vel.
- To små barn, Silas. - Jeg hørte det.
Alt vi noen gang har ønsket oss.
Er dere ikke overveldet?
Ærlig talt, nei.
Motstridende følelser?
Rebecca Parkers private fly feier dere av gårde til
å klippe båndet på fødesenter nummer to,
i en by dere aldri har vært i,
i en delstat dere aldri har vært i, før flaggskipet deres er tre måneder?
Var det det dere ønsket?
Ja.
Det dere alltid ønsket?
Ja.
Hvordan var flyturen?
Flyet var en gave fra Rebecca. Er hun ikke vakker?
Velkommen til Montgomery. Klare for å drepe hverandre ennå?
Ja da. Litt lett struping.
- Er du utslitt, Beverly? - Nei, det går bra.
Rommet er klart. Si fra hvis du vil legge deg nedpå.
Jeg drømte noe i natt.
- Bra. - At flyet styrtet.
Midt på et jorde, brennende, og ingen av oss visste det.
- Vi ventet på at dere skulle komme. - Flott historie.
Håper du tar lett på Mantlene mine.
Det er en kosereportasje.
- Jeg husker det. - Ikke en New Yorker- kritikk.
Vi vil bare ha komplimenter.
Kom inn og møt pappa.
Han vil gjerne møte dere. Han er lege også.
Er han?
Det har du aldri fortalt.
Jo da, jenter.
Pappa, her er tvillingene.
Beverly, Elliot, dette er pappa. Dr. Marion James.
- Hallo. - Hei.
Dette er søstrene mine, og det er besta.
Står til?
Og dette er Silas Jordan.
- Du har hørt om ham. - Nei, ikke i det hele tatt.
Jo, det har du.
Han vant Pulitzer. Nå skriver han en artikkel
for oss om tvillingene. Han skal bare si si fine ting.
Det burde ikke være vanskelig.
Er de ikke fantastiske?
Jo, det er de virkelig.
Hvordan går det, Florence?
Jeg har det bra.
Takk, doktor. Jeg er spent.
Er du veldig ukomfortabel?
Jeg vil ikke klage. Jeg er så heldig.
Og vi er ved slutten nå. Jeg tåler det én natt til.
Vil du undersøke moren, doktor?
Det er ikke nødvendig.
Vi har lest papirene. Alt er klart til i morgen,
- så lenge Florence føler seg bra. - Det gjør jeg virkelig.
Og hun har fått utmerket medisinsk behandling.
- Det har hun. - Ja.
Pappa har passet så godt på meg.
Det er... Ja.
Jeg tror ikke en fysisk undersøkelse er nødvendig.
Dere tar imot denne kvinnens firlinger i morgen tidlig.
Første pasient på senteret. Vil dere ikke telle dem opp?
Hun får firlinger, så minst ett barn
- er gjemt bak de andre. - Dette er deres pasient.
- Ja... - Hun har aldri fått barn før.
Hun er engstelig.
- Sikkert, men... - Jeg vil det gjerne, doktorer.
Ja vel.
Har du et rom vi kan bruke?
Jeg foreslo ikke en vaginal undersøkelse.
Bare kjenn etter.
Vil du ha litt privatliv, Florence?
Slett ikke. Dette er familien min.
Sånn ja.
Én.
To.
Tre.
Fire.
Alabama.
- Vært her før? - Niks.
Mantle Parker-senter i Alabama. Hvorfor?
Susans hjemby.
Det er ikke en god grunn.
Alabama har den sjette høyeste barseldødeligheten i USA.
Når vi utvider, er det disse stedene vi vil jobbe på.
Dere kommer ridende på den engelske, hvite hesten
for å redde alle de fattige svarte i sør
som dere ikke vet noe om.
Det er ikke det vi gjør.
Det stemmer. Dere ønsker avkommene til rike, hvite damer velkomne,
mens de fattige svarte ser på.
Det er ikke det vi gjør.
Nei vel.
Hva gjør dere, da?
Ja.
Beverly, Elliot, ligger tvillinger til familien?
Nei. Ikke før vi ankom.
En gave.
Ligger tvillinger til deres familie?
Hele veien bakover. Jeg er tvilling, og Marion var tvilling.
- Stemmer. - Døde rett etter at han ble født.
Han var så liten, og denne var så feit. Jeg trodde du hadde spist ham der inne.
Det får vi aldri vite.
Holdt ham, og så tok de ham bort til forbrenningsovnen.
Det var slik det var.
Dette er ingen middagssamtale, besta.
Fødsel er voldsomt, Florence James, og du er ikke bygd for det.
Jeg tror de bare skal skjære dem ut av meg.
Fødsel er ikke voldsomt når du har Mantle-tvillingene.
Sier du det?
Elliot, fortell pappa om barnet du nettopp tok imot.
Tjuefire uker gammelt. Blomstrer.
- Gjorde du? - Ikke bare sunt. Blomstrer.
Ingen ville trodd det, ikke sant, Silas?
Nei, det var enestående.
Det er veldig imponerende.
Er det det tidligste dere har tatt imot barn på senteret?
Ja.
Kunne dere klart det enda tidligere?
Ja.
Det er umulig å si.
Alt handler om miljøet de vokser i.
Selvfølgelig.
Det går hånd i hånd med abortdebatten, ikke sant?
Jo tidligere liv er levedyktig utenfor livmoren,
jo sterkere er argumentet mot abortbevegelsen.
Redd et foster når det er 16, 17, 18 uker,
og plutselig mister en kvinne retten til å avslutte svangerskapet på en trygg måte.
Dette er ikke en passende middagssamtale.
Jo, mor. Det er fascinerende.
Jeg synes det.
Er det i det hele tatt mulig, Elliot, å redde et så lite foster?
Femten uker, 14 uker?
Nei.
Hvor mange spontanaborter hadde moren i dette tilfellet? Fire, fem?
- Ja. - Gjorde dere fruktbarhetsarbeidet også?
Nei.
Du gjorde det.
Det er en fascinerende vitenskap.
Nei, hun fikk behandlingen et annet sted, og da hadde hun ingen medisinsk støtte.
Det var høyst uvanlig.
Hun fikk behandlingen hos dere.
Vi er så begrenset når det gjelder hva vi vet om livet i de tidlige stadiene.
Det har vi vært, ja.
Florence hadde flere spontanaborter. Er det greit?
Jeg hadde det.
- Og nei. - Og se på henne nå.
Ja, jeg er så heldig.
Monokorioniske firlinger.
- Hva betyr det? - Alle fire deler en morkake.
Er ikke det veldig risikabelt?
- Kan være. - Burde hun ikke...
Unnskyld, du være på sykehus?
Men hun er ikke syk, Silas. Graviditet er ingen sykdom.
Du elsker den replikken.
Ingen kritikk, Silas.
Jeg har bare hørt Beverly si det ved fire forskjellige anledninger.
Det er en jævla god replikk. Skriv den ned i notatboken din.
- Susan! - Beklager.
Har du alltid bodd her, Mr. James?
Vi har vært her i århundrer, Beverly.
Det må ha vært veldig vanskelig å oppfostre barna alene.
Han var ikke helt alene.
Beklager. Selvsagt ikke.
Jeg mente bare at en mors død er en enormt traumatisk hendelse.
Mors død?
Beklager. Jeg trodde...
Hun døde ikke. Hun dro bare.
Det var som et dødsfall, Beverly.
Jeg var egentlig bare en fastlege.
Gjorde det som trengtes, der jeg kunne hjelpe. Hjemmebesøk.
Mannen i huset, fruen i huset, de små, guvernanter, gjester.
Det som måtte til.
De som trengte meg.
Jeg ble kjent for å hjelpe kvinner.
Kvinnehelse ble min spesialitet. Jeg vet ikke hvorfor.
Den valgte meg.
Kanskje selskapet jeg holdt.
Det virket ikke viktig nok for noen.
Kvinnehelse? Det var som å begynne fra null.
Å være den første der.
En kvinnekropp.
Helt ukjent territorium. Uoppdaget land.
Nye grenser, nye felt. Nye følelser.
Det er fantastisk å gå dit ingen mann har gått før.
Å være der i begynnelsen. Første side. Forme fremtiden.
Jeg satte opp konsultasjonsrom her, på mitt eget lille sykehus.
Vi bygde det som var nødvendig. Laget verktøy som ennå ikke eksisterte.
Navnga deler, lidelser, plager ingen hadde oppdaget.
Livmorhalsdysplasi, endometriehyperplasi,
bekkenbunnsprolaps, dysfunksjonell livmorblødning.
Fødsel, fruktbarhet, fødsel, fruktbarhet,
fødsel, fruktbarhet.
Men jeg var ikke i nærheten av
antall pasienter dere har hatt å øve på.
Jeg måtte ofte nøye meg med...
Vi øver ikke på pasientene våre, Mr. James.
Selvfølgelig gjør dere det.
Yrket deres er et verb.
Blir dere ikke bedre for hvert innsnitt og hvert sting?
Har dere aldri gjort en feil på én pasient,
lært av det og brukt det dere lærte på nestemann?
Har dere aldri grepet en mulighet,
en kropp som var tilgjengelig, til å øve
for å forbedre dere?
Jeg ser ikke slik på det.
Elliot gjør det.
Du tenker kanskje ikke slik på det, Beverly,
men det betyr ikke at det ikke er slik.
Jeg tenker på starten. Hvordan vi begynte.
Skuldrene vi står på. Legene, pasientene, Beverly.
En ung kvinne på 1840- eller 1850-tallet, 17 år og gravid.
Hun hadde en alvorlig form for engelsk syke,
forårsaket av underernæring og mangel på D-vitamin.
Bekkenet hennes var svært skamfert.
Hun hadde veer i flere dager, men det var umulig for henne å føde.
Legen ble tilkalt sent, og barnet var dødt da han kom.
Hun ble brakt tilbake til legen.
Revner og fistler i skjeden.
Hun hadde enorme smerter.
Ingenting av dette var uvanlig på den tiden.
Tvert imot, faktisk. Unge kvinner led stadig av dette.
Men det fantes ingen kur, ingen behandling.
Ingen så på hvordan dette kunne løses.
Hvordan gjøre dette bedre.
Så hun og legen jobbet sammen.
Legen og den unge kvinnen utførte 30 separate inngrep.
Uten bedøvelse.
Tretti separate inngrep for å reparere, og legen reparerte.
Og det krevde mye øvelse og innsats.
Men han klarte det. De klarte det.
Og det arbeidet ble overlevert fra lege til lege,
til lege til lege, til det nådde mine hender.
Deres hender.
Det er barbarisk. Det er historie.
Det du beskriver, skjer ikke lenger.
Nei. Vi er aldri langt unna historien vår.
Hva gjorde du da, Elliot?
Med din en gang ufruktbare, plutselig fruktbare kvinne?
Var det Gud? Er du Gud?
Hvordan skapte du liv der det ikke ville vokse?
Jeg gjorde en kombinasjon av ting.
Som for eksempel?
Kan du si hva som skjedde?
- Vannet gikk. - For omtrent to timer siden.
- Greit. Pust. - Elliot.
En svært tidlig fødsel.
- Tjuefire uker gammel. - Elliot...
Pust med meg, Lenka.
Kan du hjelpe meg?
Jeg er ikke fødselslege, Elliot.
Straks tilbake. Et øyeblikk.
Hjelp meg.
Vi er på et jævla fødesenter.
- Finn noen andre. - Kan ikke.
- Tilkall Beverly. - Kan ikke.
Det er greit.
Hun hadde en risikabel implantasjon som teknisk sett ikke var lovlig,
og jeg aner ikke hva konsekvensene kan bli.
Hun hadde spontanaborter. Vi fant ikke årsakene,
så jeg dyrket embryoet hennes litt lenger før implantasjonen.
Hvor mye lenger?
Fire uker.
Satte du et fire uker gammelt embryo i henne?
Vannet hennes gikk for to timer siden. Vær så snill og hjelp meg.
- Vær så snill. Hjelp henne. - Jeg...
Pust.
Ja, greit, pust.
Hei, jeg er Tom. Du er så flink. Vi skal møte barnet ditt.
Er det hemmelig?
Kanskje.
Har du gjort noe veldig smart?
Kanskje.
Du godeste. Jeg henter en serviett.
- Jeg henter vann. - Går det bra?
Så du fødselen?
Elliot var her.
Det er uvanlig.
- Hun var her. - Kommer han til å bli bra?
Jeg kan ikke tro det. Jeg forstår det ikke.
Men han kan puste på egen hånd. Ingen tegn til gulsott.
Det gir ingen mening.
Vi var klare med pustemaskin, ventilator og kanyler,
men han trengte faktisk ingen av delene.
Utrolig.
Hvordan har du det med ditt?
Kan jeg spørre deg om noe, Beverly? Har du kontakt med Genevieve?
Jeg hører fra advokatene hennes.
Besøksspørsmål og praktiske ting.
Det er greit nok. Det er ikke traumatisk eller...
Hun forlater landet snart for å spille inn en film,
og så vil hun ikke se meg.
Vil du se henne?
Du må ha elsket henne veldig høyt.
Det virker sånn.
- Beklager. Jeg mente det ikke. - Hun eksisterer ikke.
Jeg må late som hun aldri har eksistert.
Veldig trist.
Veldig, veldig trist.
Trist i dag. Trist i morgen.
Beverly?
Lillesøster?
Det går bra.
Hva skjedde?
Jeg vet ikke.
Jeg følte meg bare dårlig, Elliot.
Det hele har bare vært litt dumt. Bare en spøk.
Det er ikke ekte, Beverly.
Beverly.
Hei.
Søren.
Du fant meg.
Hun var så trist.
Hele tiden.
Du trenger ikke å forklare dette. Det er ikke min sak.
Hun drakk mye.
Hun dukket opp på skolen noen ganger og var helt utenfor,
og det var så flaut.
Jeg hatet henne.
Hun gråt eller skrek til oss.
Hun pleide å si at hun ønsket at hun døde i barsel.
Eller at vi døde inni henne.
Tror det er derfor jeg forteller folk at det var det som skjedde.
Forvandlet henne til en engel, akkurat slik hun ville.
Og hun fortsatte å få oss, men jeg vet ikke hvorfor.
Jeg pleide å tro at det var
fordi hun hver gang håpet at det skulle bli bedre,
men det er egentlig ikke sant, for hun hadde aldri håp.
Det var pappa.
Han ønsket oss så sterkt.
Han er fantastisk, ikke sant?
Du bør hvile deg litt.
Du kommer til å bli en nydelig mamma.
Barn.
Jævla parasitter.
Har du barn?
Er du ikke opplært til å ikke spørre om det?
Spør ikke kvinner.
- Har du aldri ønsket deg barn? - Jeg skal ha, Silas.
Hva?
- Beverly skal ha dem. - Vi skal ha dem.
Jeg leste et intervju med Genevieve Cotard,
fra en stund tilbake, og hun snakket om lengsel.
Hun brukte det ordet.
En "lengsel" etter dem. En fysisk smerte.
Det er ikke din erfaring?
- Nei. - Ikke det du følte?
- Nei. - Føler du deg ikke moderlig?
Nei.
- Driter i barn? - Jepp.
- Bare interessert i vitenskapen? - Ja.
Så her er du. Barn.
Et hjem. En jævla hund.
Hva endret seg?
Jeg har to døtre og en sønn.
Hvordan var det?
Jeg var veldig god på graviditeten,
når vi alle fortsatt har potensialet.
Jeg trodde du ikke gjorde dette lenger, Elliot.
Jeg gjør ikke det.
Nei visst. Hvordan funker det for deg?
Du er en dranker.
Jeg er en dranker.
Du tenker på den tredje drinken mens du nipper til den første.
Det stemmer.
Har du noen gang prøvd å slutte for noen?
Innsatsen er litt lavere for meg, Elliot.
Men du sa nettopp at du har barn.
Alle skipene mine har seilt.
Men du? Du skal bli mor.
En mamma.
Du er i starten på en vakker reise.
Har du noen gang prøvd et program?
Som AA?
Ja da.
- Funket ikke? - Funket helt fint.
Jeg kan alltid stoppe når jeg vil.
Jeg bare...
...vil aldri.
Jeg har ingen traumer.
Jeg bare liker å drikke.
Så hva hallusinerte du?
En liten, gammel hjemløs dame som heter Agnes.
Jøss.
Det var så intenst.
Jeg ble helt overbevist om at jeg dyttet henne fra balkongen min.
Det var voldsomt.
Ja visst.
Hallusinerer du generelt?
Nei.
Hvorfor gjør du dette?
- Det er jobben min. - Nei, ikke å stille spørsmål.
Dette.
Dette jævla drittbladet, smilende tvillinger og sjelegranskning.
- Du skriver bøker. - Jeg skrev noen bøker.
De var gode.
Du er Mr. Pulitzer. Du er forfatter!
Jeg er en professor som knullet studentene sine.
Ingen ser Pulitzer lenger.
Ingen har lov til å knulle noen lenger!
Dristig uttalelse.
Pasienter, studenter, ingenting er tillatt.
- Du knuller pasientene dine. - Det hadde vært uhøflig å la være.
Knullet du Genevieve Cotard?
Eller var det bare søsteren din?
Ja.
Hva skjer i laboratoriet ditt?
Hvordan gjorde du den kvinnen gravid?
Hvordan er barnet et slikt mirakel?
Hva slags Frankenstein-dritt holder du på med?
Herregud, jeg er så lei meg.
En ung kvinne ble brakt til en mann.
Hun var 17.
Hun var slave.
Hun hadde alvorlig engelsk syke.
Hun var gravid og hadde hatt veer i tre dager.
Bekkenet hennes var vanskapt, noe som gjorde fødselen umulig.
Babyen var dødfødt.
Etter fødselen av hennes dødfødte barn ble den unge kvinnen, som var 17 og slave
og led av alvorlig engelsk syke
på grunn av underernæring og D-vitaminmangel,
tatt med til mannen med uutholdelige smerter på grunn av fistler,
som oppsto på grunn av traumene hun pådro seg under fødselen.
Situasjonen hennes var vanlig blant slavekvinner på den tiden.
Den unge jenta, som var 17 og slave og led
av alvorlig engelsk syke og hadde vanskapt bekken
og hadde født en dødfødt baby da hun var 17 og slave,
ble operert på over 30 ganger av denne mannen,
i løpet av fem år, hver gang uten bedøvelse,
til tross for at anestesi nylig hadde blitt tilgjengelig.
Alt vi vet om denne jenta som het Anarcha og var 17 og slave
og ble tvunget til å føde sitt dødfødte barn
og ble operert 30 ganger uten bedøvelse
og hadde et vanskapt bekken
og led av alvorlig engelsk syke og var 17 og slave,
vet vi bare fordi en hvit mann,
nærmere bestemt den hvite mannen som torturerte den 17 år gamle jenta
og eksperimenterte på henne for å bli kalt gynekologiens far
og bli hedret med statuer og medaljer
og undersøkelsesstillinger og medisinske verktøy i sitt navn.
Det den hvite mannen skrev ned, er den eneste informasjonen
vi har om den 17 år gamle jenta,
som var slave og led
av alvorlig engelsk syke og hadde vanskapt bekken
og hadde født et dødfødt barn.
Vi vet ikke hvem hun egentlig var
eller hva hun følte da hun holdt sitt dødfødte barn,
hvis hun i det hele tatt fikk holde sitt dødfødte barn.
Vi vet ikke hva hun var mest redd for.
Vi kan gjette hva det var,
basert på traumet hun ble tvunget til å tåle, men vi kjenner henne ikke.
Vi vet ikke hvordan hun beveget seg eller hva hun spiste,
hva hun elsket, hva hun gråt av og hva hun følte i kroppen som var hennes egen.
Vi kjenner henne ikke, og hun er ikke din å kjenne.
Du kan ikke få hennes traume
eller hennes innbilte håp.
Hun er ikke ditt hjelpemiddel eller fikenblad
eller din projeksjon eller din romantisering
eller din i det hele tatt på noen måte
faktisk.
Du får ikke følge.
Det er glede her ute på den andre siden,
men den er ikke din.
Beverly!
Beverly?
Det går bra. Det er ikke mitt.
Det er ikke mitt blod.
Ha det.
Kan du i det minste si hva som skjer?
Hva skjer der borte? Hva gjør de folkene?
En gammel dame. Ble funnet i takrennen på taket bak den bygningen.
Antar hun hoppet mot gaten og traff den på veien.
Hun hadde vært der i evigheter.
Faen.
Det begynner.
Er det greit, Elliot?
Florence bestemmer.
Jeg er så glad.
Hvordan har du det, Florence?
Fantastisk, takk.
Sug, takk.
- Vi er nesten klare til å møte førstemann. - Herregud.
- Jeg er så stolt av deg. - Jeg er så takknemlig.
Vi vil få alle fire ut fort, Florence.
Null til fire på omlag like mange minutter.
Jeg er så spent.
Greit.
Da skjer det. Første barn.
Jeg har hodet.
Du godeste.
Er du klar?
Her. Godt jobbet, Florence.
- Din første datter. - Herregud, er hun ok?
Kjempefin. Ja.
Vi fokuserer på den neste.
Nummer to.
Her. Sug, takk.
Barn nummer to, her er hun.
Gratulerer, Florence.
Kan jeg stille ett spørsmål til?
- Ja. - Ja.
Hvorfor lyver dere for hverandre hele tiden?
Når begynte det, tror dere?
Her kommer barn nummer tre.
Beverly elsket aldri Genevieve.
Herregud!
Elliots laboratoriefantasier er bare fantasier.
Folk betyr noe.
Fjerdemann.
Folk betyr noe.
Andre folk betyr noe.
De er ikke bare til for Elliots eksperimenter.
Nesten ferdig, kjære.
Dere vil begge ha disse jævla barna.
Hva skjer?
Genevieve eksisterer ikke, og dere to
- lever lykkelige alle deres dager... - Elliot!
Å du...
...for evig...
Elliot, kom deg vekk fra henne!
...og alltid.
Det er en kjempetabbe,
men i hvert fall en intern en.
Hva sa du?
Jeg sa det i hvert fall var internt.
Hun er din datter,
men mine penger, mitt navn, og siden jeg eier huset
og alt i det, blir det et mindre jævla problem.
Hvor er hun?
Utenfor.
- Forvist fra det store huset? - Ja, hun er forvist.
Hun lemlestet datteren min.
Lemlesting av kvinner passer vel inn i din skrudde fødselskanal.
Det er på Twitter, dermed et problem.
Så få det vekk derfra.
Jeg prøver, kjære, men takk.
Jeg skjønner ikke oppstyret.
- Susan! - Det er en blære.
Ingen blir trist av en blære.
Ingen skriver en elendighetsbiografi om en blære.
Kan alle slutte å være så deprimerte?
La oss få Elliot vekk i den triste, lille leiebilen og gå videre.
- Susan! - Drit og dra, besta!
- Susan! - Gi deg, Marion.
Hvorfor ga du ham et jentenavn?
Håpet du på en helstøpt psykopat rett fra vogga?
Jeg visste alltid at det var bra at dere var to.
Det er bare synd.
Hun er favoritten min.
Kan ikke forklare det.
Det er et mirakel.
Beverly!
Nei!
Er du ferdig?
Skal jeg kjøre?
Hei. Går det bra?
Jeg klarer ikke dette uten deg.
Jeg vil ikke gjøre noe uten deg.
Jeg har gått fra Genevieve.
Jeg har gått fra henne. Hun finnes ikke.
Slutt å skrive, Silas.
Silas.
Ingen vil ha artikkelen lenger, Silas. Det er ingen historie her.
- Jeg har ikke skrevet på månedsvis. - Fortsett slik.
Har ikke hatt noe å bry meg om.
Bra.
Ingen sannhet å grave ut.
Ingenting har hatt mening, Rebecca.
Å ikke skrive har vært som et prosjekt, en besettelse å pleie og nære.
Leser du dagboken din for meg? Skal du ta frem gitaren?
Jeg hadde glemt at jeg var forfatter. Mistet den jeg var...
LIK FUNNET PÅ TAK
Forbli mistet.
...helt til jeg møtte Mantle-tvillingene.
Tekst: Gry Viola Impelluso
Kreativ leder: Heidi Rabbevåg