EN NETFLIX-SERIE
Nej.
Får jag träffa honom?
Nu har jag gjort bort mig, va?
-Förlåt, pappa. -Ingen fara.
Det är okej. Kom nu.
Sätt dig.
För vi har…
Jag måste…
Vi…
Var ska jag börja?
Hur mår farmor?
Hon mår bra.
Hon hälsar.
Okej.
Fixade du luftkonditioneringen?
Jag vet inte vad jag ska säga.
Okej. Tja…
…inte jag heller.
Jag förstod inte hur sjuk du var.
Du behöver hjälp.
-Okej. -Nej, jag menar…
…av ett proffs.
För…
…jag tror att du kan bli bra.
Vet du vad? För jag…
Jag måste hoppas på att du kan bli bra.
För jag…
Jag har försökt fundera på hur det blev så här.
Jag uppfostrade inte dig till det här.
Ja.
Varför tror du att du…?
Varför gjorde du det?
-Jag vet inte. -Okej. Det duger inte.
-Förlåt då. -Jeff…
Du behöver inte säga förlåt.
Jag måste veta varför.
Någon måste bära ansvaret.
För det du har gjort familjen. Farmor, Shari, mig.
Jag menar, vet du…
Har du någon aning om hur det började?
Jag vet inte.
Jag har funderat på det.
Mycket.
Du vet?
Jag brukade…
Tja…
Minns du när vi åkte ut och hittade påkörda djur
och skar upp dem?
Nej.
Lägg inte skulden på mig.
-Okej. -Det är inte mitt fel.
Jag gjorde inte det här.
-Jag var en bra pappa. -Jag vet.
Jag…
Vad?
Jag visade intresse för min son som engagerade sig i något.
-Det är okej, pappa. -Jag lärde dig inte att göra sånt där.
-Sluta. -Hör du det?
Okej.
Jag gjorde inte det här!
Det är Joyce Dahmer!
-Sätt fart. -Där är hon!
-Mrs Dahmer! -Får vi prata med dig om din son?
Hur känner du inför anklagelserna?
-Låt mig vara. -Varför åt han folk?
Varför väljer han ut svarta och latinomän?
Låt mig vara, sa jag!
Jag heter inte Dahmer!
Tack.
-Isaac Richards? -Ja.
Jag är Joyce Flint.
Jag har svaret på ditt HIV-test.
Det är negativt.
Herregud.
Varför gråter ni?
Det är…
Jag är glad att du slipper ge din mamma dåliga nyheter.
Älskling?
-Lionel, vad gör du? -Jag gick upp tidigt.
Du kom aldrig till sängs.
Förlåt, vad sa du?
Älskling…
Vi måste prata.
Du måste sova. Det här är inte bra för dig.
Min dygnsrytm är helt körd.
Du borde ta dig tid att bara vila.
Jag kan inte vila, Shari.
Då måste vi träffa en läkare och ordna sömnpiller.
Fem nätter i rad utan sömn är inte hälsosamt.
Toppen. Fler piller, precis vad den här familjen behöver.
Det var piller som startade allt det här. Du vet det.
Lugna ner dig.
Hur många tror du hon tog när hon var gravid? Tusentals.
Sömnpiller, lugnande, epilepsimedicin. Han fick aldrig någon chans.
-Lägg av, du kan inte klandra Joyce. -Klart som fan att jag kan!
För det är hennes fel!
Hon var ingen mamma!
Hon höll inte ens i honom!
-Sluta skrika! -Hon skrämde skiten ur honom!
Och sedan stack hon!
Hon hoppade in i bilen och körde, och lämnade honom i huset hela sommaren.
Och var var du den sommaren, Lionel?
Herregud, förlåt. Jag menade inte det.
Vi är tillsammans i det här.
Jag borde ha kollat honom. Jag gjorde inte det.
Du visste inte!
Han har mina gener. Halva pojken är jag.
Och jag…
Jag har haft liknande tankar, tror jag.
Förr.
Jag brukade försöka att tillverka sprängmedel.
Jag tog fyrverkerier och band fast en soldatfigur i dem.
En dag tog jag med en hemgjord bomb till skolan.
Jag kastade ut den genom fönstret, för Guds skull.
-Det är inte samma sak. -Nej, lyssna nu.
Jag hade också såna fantasier, tror jag.
Det fanns en flicka som bodde i vårt kvarter.
Jag försökte hypnotisera henne, för…
Jag vet inte.
För att få henne att göra som jag ville.
Och jag brukade sitta i kyrkan…
…och tänka på hur det skulle vara att döda någon.
Jag drömde mardrömmar om det ett tag.
Men de handlade inte om
att döda någon, utan att jag redan hade gjort det.
Jag hade dödat någon och visste inte vad jag skulle göra.
Men du gjorde inte det.
Det är inget fel med dina gener. Titta bara på David.
Hälften av hans DNA är ditt, och han är ett normalt barn.
Eller hur?
-Ja. -Ja.
Sir, ni får inte vara här. Ni får inte gå in där!
Jeff! Han sover nog där uppe. Det är så tidigt!
-Låt henne vara. Hon är min mamma. -Ni får inte vara här.
-Du skrämmer henne. -Det här är en brottsplats.
Er son dödade människor i det här huset. Förstår ni det?
Han samarbetar med oss.
Hon är dement. Hon kan bryta ihop om ni kommer hit.
Jeff! Kom ner nu.
-Sir? -Låt mig föra henne till hennes rum.
Vi ska inte störa er. Snälla, mamma. Kom nu.
Där är damen.
Lionel?
Ja.
Okej.
Din tur, mamma.
Milwaukee gråter i dag.
Jeffrey Dahmers avskyvärda brott har inte bara chockat nationen.
De har orsakat ett smärtsamt och förödande sår i det här samhället.
Vissa har frågat mig:
"Pastorn, varför åker ni till Milwaukee?
Dahmer är ju fast. Orsakar ni inte bara mer splittring?"
Till dem säger jag:
"Jag kommer hit i dag, inte för att så split,
utan för att utkräva ansvar."
Dahmers brott begicks inte i ett vakuum.
Många människor, däribland poliser, vände ryggen till,
vilket möjliggjorde för honom att hålla på så länge.
Men som tur är, har ni en stark ledare i polischef Arreola.
Polischefen berättade att han planerar en djupgående utredning
av vad som gick fel,
särskilt incidenten med den unge pojken Konerak Sinthasomphone.
Låt mig vara tydlig.
Vi är inte nöjda med bara ord, tröstande ord.
-Okej! -Ja, säg det!
Ord som "läka",
"lugna ner",
"samlas".
De är kodord som betyder exakt samma sak:
"Låt oss sopa det under mattan."
Vi är inte nöjda.
Vi tänker inte vila förrän förutsättningarna inte längre finns
som låter någon som Jeffrey Dahmer
mörda 17 unga män, många av dem svarta och bruna.
Vi tänker inte vila förrän rättvisa råder för alla invånare i den här stan.
Vi tänker inte vila förrän tomma ord har ersatts av handling.
Vi tänker inte vila!
Det är inte okej. Du kan inte stänga av oss.
-Vi gjorde inget fel. -Inget fel?
Ni förde en minderårig pojke till en seriemördare som dödade honom.
Ni kollade varken legitimation eller ålder.
Ni ignorerade vittnen och kollade inte upp Dahmer.
Vi såg ingen anledning till det.
Då hade ni sett att han var villkorligt frigiven efter övergrepp.
Ungen såg vuxen ut, okej? Vi trodde att det var en pojkvänsgrej.
Var det därför du behövde "avlusning" efteråt?
-Du sa så. Vi har det på band. -Det var ett skämt.
Och så har vi Glenda Cleveland, Dahmers granne.
Hon säger att hon har ringt flera gånger men blivit ignorerad.
-Vems sida står du på? -Det handlar inte om det.
Ni gjorde bort er och jag är hårt pressad. Borgmästaren, stan, Jesse Jackson,
hela landet flåsar mig i nacken. Jag måste göra något.
Du är vår chef. Du ska skydda oss.
Ni är avstängda med lön tills utredningen är klar,
sedan fattas ett slutgiltigt beslut.
Vet du vad? Facket kommer att protestera.
Du kan inte sparka oss. Tro mig.
Vi blir kvar länge efter dig.
Trodde du att Jeffrey Dahmer skulle äta dig?
Ja.
Det gjorde jag.
Han skulle äta mitt hjärta.
Skakande uppgifter.
Han heter Tracy Edwards
och blev nästan Jeffrey Dahmers sista offer.
Tack, Tracy, för att du berättade.
Vår nästa gäst är en av Dahmers barndomsvänner
som gått med på att medverka anonymt.
Du hör hans berättelse bara hos Geraldo.
Vi kallar honom Nick.
Tack för att du är här.
Tack för att jag fick komma.
Jag har förstått att du hade en sexuell relation med Jeffrey Dahmer.
Hur träffades ni?
-Vi gjorde årsboken tillsammans. -Jeff gjorde inte den.
Och var skedde de sexuella aktiviteterna?
Hemma hos honom.
Träffade du hans familj?
O ja. Han hade en styvmamma som var…
Hon var en hemsk styvmamma som skrek på honom hela tiden…
Rena lögner.
Det är Lionel Dahmers andra fru, Shari.
Och han sa till mig att han blev
sexuellt antastad av sin pappa.
Jag tittar inte.
Nick, sa Jeffrey Dahmer…
-Det är inte sant, Lionel. -Nej, det är inte sant! Inget av det!
-Men vad kan du göra? -Jag vet inte.
Jag måste göra något.
Vad?
SKRÄCK I MILWAUKEE SERIEMÖRDARE AVSLÖJAD
Du är på omslaget till Newsweek och People.
Wow.
Okej.
Får jag ta med dem? För att läsa?
Nej, det får du inte.
Vad står det?
Ja, vad står det? Det är inte bra, Jeff.
Du kallas Milwaukeekannibalen.
Folk vill döda dig. De vill se dig död.
-Så bra. Det vill jag också. -Nej, det gör du inte.
Wisconsin har inte dödsstraff.
De pratar om att återinföra det på grund av mig, eller hur?
Nej, Jeff. Tänk inte på det.
Hör du,
det hjälper ingen att du tillbringar resten av livet i fängelse.
-Okej? Du behöver hjälp. -Och det finns bara ett sätt.
Det stämmer.
För att du ska få hjälp, så att vi kan förstå,
måste vi övertyga domaren om att du är galen.
-Men jag är inte galen. -Vid tidpunkten för morden då.
-Nej, inte då heller. -Jisses. Kom igen.
Du dödade folk, du styckade dem. Du hade sex med dem.
Du tog paus i styckningen för att onanera på dem.
Men jag var inte galen. Det var bara ett tvång.
Okej, så det var ett tvång, vilket innebär att du inte kunde sluta.
Ja, Jeff. Kom igen.
Du pratade om demon… Du sa att du var besatt.
Du sa att du brukade vakna och inte minnas vad du hade gjort.
För att jag var så full, pappa.
Det var därför jag inte mindes.
Jag visste vad jag gjorde.
Jag ville inte, men…
…jag kunde inte låta bli.
-Jag är inte galen. -Nej, Jeff.
Du får inte säga det där i domstolen. Du får inte.
För…
…nu har vi något, okej? Vi har ett prejudikat.
Det finns ett tidigare fall som är väldigt likt ditt.
Inte långt härifrån.
Det han gjorde var väldigt likt.
Det var ett tag sedan, när jag var barn. Det hände i Plainfield.
-Den 16 november 1957. -Femtiosju.
Ägaren till en järnaffär försvann. Ingen visste var hon var.
Hennes son sa till polisen att en man, Ed Gein,
hade varit där kvällen innan.
Så de åkte hem till honom.
Ingen var där.
De gick bakom huset och hittade ett skjul.
Herre…
Jesus Kristus.
Och där var kvinnans kropp,
uppskuren, hängd från takbjälkarna. Så de grep honom.
Han sa inte ett ord.
I 30 timmar satt han bara där.
Till slut tog han ton.
Jag vill ha äppelpaj och en skiva ost.
Sedan började han prata.
De sökte genom huset.
De hittade kvinnans huvud i en jutesäck, och kroppsdelar överallt.
Skålar gjorda av dödskallar.
Han hade dödskallar på sänggaveln.
Han klädde stolarna med människohud.
Och precis som du… Du sa ju att du
försökte gräva upp en kropp.
Ja, en gång.
Den här killen gjorde det 30, 40 gånger. Grävde upp kroppar.
-Wow. -De tittade i kistorna. De var tomma.
Han gick in i ett slags dimma när han gjorde det där,
och sedan vaknade han till och kunde inte minnas vad som hade hänt.
-Hade han sex med de uppgrävda kropparna? -Okej. Jeff, alltså Ed Gein…
Poängen är att han också dödade många människor. Så är det.
Men han förklarade sig oskyldig på grund av galenskap,
och slapp fängelse på livstid.
Han tillbringade resten av livet på sjukhus,
och fick den psykiatriska hjälp som han behövde.
-Förstår du? -Vi kan göra samma sak för dig.
Det låter bekant.
Vad?
Jag har läst om honom.
Det var i en serietidning, tror jag.
Ursäkta, sa du serietidning?
Ja. Det var en Weird Tales eller nåt sånt.
Läskiga grejer.
Jag minns omslaget.
En jävla serietidning. Nu vet vi var felet ligger, hela kulturen.
-Ja. -Vem gör en sån serietidning?
-Det är… -Mr Dahmer.
Ni måste förstå vikten av att representera någon som Jeff.
Vi måste behålla fokus. Vi står fast vid galenskap.
-Måste vi ändå gå igenom hela rättegången? -Ja, och vi ska lägga allt på den.
Vi säger inte att morden inte är hemska. Det är de.
Det hjälper nog vår sak.
Juryn har bedömt
att mr Dahmer var vid sina sinnens fulla bruk
och inte psykiskt sjuk
i alla de 15 fall av mord som han erkänt,
vilket innebär att offrens familjer kan lita på att han hamnar i fängelse.
Domstolen ajourneras till på måndag, då offrens familjer får göra yttranden.
Den tilltalade kommer också att få yttra sig innan domen faller.
Domstolen ajourneras till måndag morgon klockan nio.
Så det är allt? Va? Går du nu?
Vad ska jag säga?
Du skulle kanske kunna ta lite ansvar.
Lionel.
-Ansvar? Vad ska det betyda? -Vad det låter som.
-Menar du att det här är mitt fel? -Nej, det gör han inte.
För tillfället är det jag som får skulden. Har du läst vad de säger om mig?
Jag har inte hört ett ord från dig om lögnerna som sprids om mig.
Jag vet inte vad du gjorde när jag var borta.
-Säger du det? -Gjorde jag det här?
-Det är inte mitt fel, din jävel! -Det är ingens fel.
Tror du att jag gjorde det här medan ni styckade påkörda djur
i garaget, Lionel?
Gå bara, Joyce. Precis som du lämnade din son.
Lionel.
Tar du fortfarande de där pillren? Hur många tar du? Va?
Lionel! Sluta.
Lägg av.
Okej, förlåt. Herregud, förlåt mig.
-Förlåt. -Det är okej.
Jag är så ledsen.
Kan jag hjälpa er?
-Ms Straughter? -Ja.
-Jag är Joyce Flint. -Jag vet vem ni är.
Är din dotter Dorothy här? Curtis mamma?
Nej. Vad vill ni, ms Flint?
Låt mig först säga hur…
…ledsen jag är för det som hänt.
För vad min son…
…gjorde med ditt barnbarn Curtis.
Det finns inget jag kan säga.
Det är oförlåtligt.
Varför är ni här, ms Flint?
Jag kom hit för att
jag hoppades få prata med er eller er dotter,
som en mor.
För att fråga om…
…någon av er kan tänka er att säga något i rätten i morgon
å Jeffs vägnar.
Å Jeffs vägnar?
Så att domaren kanske överväger att skicka honom till mentalsjukhus
i stället för fängelse.
Vill ni att vi ska förlåta er son?
Be domaren att förlåta honom?
Nej.
Jag känner med er.
Det gör jag verkligen.
Ni vill bli hörd, som mamma. Jag förstår det.
Men det kanske är dags att höra någon annans sanning?
Förstår ni?
Låt oss höra det första yttrandet.
Jag och min familj kom hit med båt.
Vi var fattiga men kände hopp.
Den amerikanska drömmen.
Vi trodde på drömmen.
Men nu lever vi i en mardröm.
På grund av Jeffrey Dahmer.
Han tog vår son, Konerak, ifrån oss.
Han berövade oss vår dröm.
Jag heter Shirley Hughes, jag är mamma till Tony Hughes.
Jag vill säga till Jeffrey Dahmer
att han inte förstår den smärta, den förlust
och det mentala tillstånd han har orsakat vår familj.
Men jag ska läsa en dikt som en god vän till min son har skrivit.
"Varför attackerar du mig, Jeffrey? Jag trodde att du var min vän.
Varför är jag ett offer i din grymma och ondskefulla värld?
Se tårarna på mina kinder.
Se att var och en av dem är ett rop på hjälp, och förstå att jag vill leva.
Vad har jag gjort dig
som fått dig att bli en sådan galning, en sådan djävul?"
Varför hände detta någon som Eddie?
Han gav så mycket och bad inte om något.
Han ville bara få vara sig själv.
När du dödade min bror,
dödade du min mor och far.
Herr domare,
låt inte den här mannen gå på gatorna eller se dagsljus någonsin igen.
God morgon.
Jag heter Donald Bradehoft.
Jag är…
…för familjen Bradehoft.
Hur kärleken i vår familj än slutade,
gav min mamma fem vackra barn.
Vi förlorade…
Han krossade familjens minsting.
Hoppas att du hamnar i helvetet!
Jag älskar världen.
Ni gjorde ett fantastiskt jobb.
Av hela mitt hjärta, tack Gud. Jag har mycket styrka.
Tack till er.
Gud välsigne Amerika.
Jag får aldrig mer en chans att säga att jag älskar honom.
Du tog min mammas äldsta barnbarn från henne.
Jag kan aldrig förlåta dig för det.
"Mamma, jag är borta.
Jag vet att ditt hjärta genomborras av en drake på grund av det,
men jag är inte långt borta.
Två fingrar och en tumme betyder "jag älskar dig" på teckenspråk.
När du gråter, mamma, lägg en tår utanför fönstret,
så byter jag ut den mot en av mina när jag passerar.
Då är jag alltid med dig.
Två fingrar och en tumme.
Din son, Tony."
Jag heter Rita Isbell och jag är Errol Lindseys äldsta syster.
Je… Vad du än heter, Satan.
Jag är arg! Är det så här du beter dig när du tappar kontrollen?!
Jag vill aldrig behöva se min mor genomlida det här igen!
Aldrig, Jeffrey! Jeffrey, jag hatar dig, din jävel!
Jag hatar dig! Det här är tappad kontroll!
Jävlas inte med mig! Jag ska fan döda dig! Titta på mig, din jävel!
Mr Dahmer, innan domen faller
har jag förstått att du vill läsa upp ett yttrande?
Ja, herr domare.
Herr domare, det är över nu.
Det har aldrig handlat om att försöka bli frikänd.
Jag ville aldrig ha frihet.
Ärligt talat ville jag dö.
Det här fallet handlade om att berätta för världen vad jag gjort,
inte på grund av hat.
Jag hatade ingen.
Jag visste att jag var sjuk, ond eller bådadera.
Nu tror jag att jag var sjuk.
Läkarna har berättat om min sjukdom, och nu känner jag ett lugn.
Jag vet vad jag har orsakat,
och jag har gjort mitt bästa för att gottgöra det här inne,
men oavsett vad jag gör,
kan den skada jag orsakat inte göras ogjord.
Att hjälpa till med identifieringen var det bästa jag kunde göra.
Och det var knappt något.
Jag mår så dåligt över det jag gjorde mot familjerna,
och jag förstår deras rättmätiga ilska.
Jag kommer att sitta i fängelse i resten av mitt liv…
Vi står utanför domstolen i Milwaukee County,
där domare Laurence Gram alldeles nyss
dömde seriemördaren Jeffrey Dahmer till 15 livstidsdomar i fängelse.
En livstid för varje person han mördat.
Är du okej, mamma?
Ja, jag är okej.
Vi fick den jäveln! Vi fick honom.
Och han kommer aldrig ut.
Jag antar att jag får vad jag förtjänar.
Min son.
-Det är okej, pappa. -Ja.
Vi försökte.
Vi har bara ett par minuter, så jag måste berätta en sak.
Jag har letat överallt för att hitta den som bär ansvaret för det här,
och skyllt på alla utom mig själv.
Men det är jag. Det är mitt fel.
-Säg inte så. -Älskling…
Tyst nu, Jeff. Lyssna på mig. Det var jag som gjorde det här mot dig.
Jag borde inte ha gjort allt det där med de döda djuren.
Jag borde inte ha visat dig,
och dina fantasier om att döda folk och sånt,
jag borde ha fått dig att känna att du kunde berätta för mig om dem.
Förstår du?
För jag kände likadant.
Och du fick den delen av mig.
Och jag hjälpte dig aldrig när du behövde det.
Jag skrev till domaren när du åkte in. Jag skrev: "Min son behöver hjälp",
men sedan gjorde jag inget mer, och det räckte inte, och…
Jag var ingen bra pappa.
För jag var ingen bra make. Och du kände dig inte trygg.
Jag lämnade dig ensam, jag fattar inte att jag gjorde det.
Jag är så ledsen att jag lämnade dig ensam.
-Dags att gå. -Jag förlåter aldrig mig själv.
Men jag lämnar dig inte igen.
Jag lovar. Jag ska gottgöra dig. Jag ska besöka dig varje vecka, och ringa.
Jag har vetat länge att det här skulle ske.
Det är så mycket jag behöver säga.
Men det är omöjligt att uttrycka det i ord,
för det är så fruktansvärt.
Ord kan inte uttrycka min enorma sorg.
När jag försöker ta ansvar för min del i allt det här,
är det helt enkelt för smärtsamt.
Men jag kan inte tillåta mig själv att förneka att jag hade en del i det.
För jag vet att det inte är sant.
Jag svek dig, Jeff,
och jag är ledsen att jag inte var den mor du behövde.
Och jag kan inte längre leva med de skuldkänslorna.
Till alla Jeffs offer:
Jag kan inte uttrycka hur stor min ånger är,
så det är meningslöst att ens försöka.
Till min son David: Förlåt mig.
Du har lyckats resa dig från det här, och jag är ledsen att jag inte klarar det.
Jag älskar dig och din bror.
Jag gjorde mitt bästa.
-Älskling… -Vänta, jag är mitt i ett kapitel.
När Jeff var… Minns du julen innan Jeff tog värvning?
-Okej, men… -Ett ögonblick.
Hur kunde jag inte förstå att jag borde skriva en bok?
Jag tror jag har talang.
Lionel, jag pratade precis med David.
Hon mår bra.
Men han sa att Joyce försökte ta livet av sig.
Herregud.
Mår hon bra?
-Ja. -Okej.
Jag ringer honom.
Tack, hörni.
Det känns bra att vara tillbaka.
Tack för allt stöd.
Det betyder mycket, och…
…det var skönt att känna att nån stöttar en.
-Ja! -Ja!
-Tack. -Tack.
-Kul att se er. Hur är läget? -Bobby?
Jag uppskattar samtalet, borgmästaren.
Jag också.
Vad hände?
De två poliserna som lät pojken återvända till Jeffrey Dahmer,
har återgått i tjänst.
Va?
-Bara en smäll på fingrarna? -Borgmästaren ska överklaga beslutet.
Och om det misslyckas?
Då utkämpar vi…
…nästa strid.
Och nästa.
Undertexter: Lisbeth Pekkari