Я НЕ ХОЧУ З ТОБОЮ ГОВОРИТИ
ЧОРНИЙ ПТАХ
СЕРІАЛ ЗНЯТО НА ОСНОВІ РЕАЛЬНИХ ПОДІЙ
У мої шість років померла бабуся.
Тато відвіз нас у своє рідне місто –
Віґґінс у Південній Кароліні – на її похорон.
Я ніколи її не бачила, тому її смерть не дуже мене вразила…
а тато сильно тужив.
Вона в тій труні мене лякала,
бо уособлювала те, про що я задумувалася вже в шість років:
загробний світ.
Я боялася, що вона дивиться на нас зверху й ненавидить, бо ми були малі.
БАПТИСТИ СЬОМОГО ДНЯ ВІҐҐІНСА
ХІБА ДУША НЕ БІЛЬША ЗА ЇЖУ, А ТІЛО – ЗА ОДЯГ?
ВІД МАТВІЯ 6:25
А де доктор Зікерман?
Даруйте.
Де доктор Зікерман?
Він у відпустці.
Він вам не казав?
Ні.
На нього не схоже.
Ви з ним щовівторка бачитесь?
Ні, лише…
Ну, знаєте.
Ні, не знаю.
Лише в разі потреби.
Це рідкість.
Як ви знали, що я прийду?
Стосунки між лікарем і пацієнтами базуються на чіткому графіку.
Але як ви знали, що я прийду?
Не зрозуміла питання.
У нас з доктором Зікерманом немає графіка.
Як ви знали, що в мене сьогодні сеанс?
У нас є щоденний графік.
І ви були в ньому.
Чого ви тут?
Бо в мене сеанс терапії.
Ні.
Чого ви тут?
Мене звинуватили
у продажу незареєстрованої зброї з перетином кордонів штату.
А чому ви тут?
Я ж сказав.
А ви чому?
Лікувати психічно хворих.
Тоді ви там, де треба.
Я не з поліції і не суддя.
Мені байдуже, за що сидять мої пацієнти.
Я лиш хочу подбати про їхнє психічне здоров’я.
Схоже, ви знайшли свою місію в житті.
Краще називати вас Джеймс чи Джиммі?
Джиммі.
У деяких людей психіка набагато вразливіша,
ніж у більшості тих, кого ви знаєте.
Чи, наприклад, ніж у вас.
Як вам знати про мою психіку?
Я знаю небагато, але підозрюю, що ваша психіка в нормі.
Приємно чути.
Але в деяких моїх пацієнтів – ні.
Одна-єдина хибна думка
чи нездоровий помисел – і вони збожеволіють.
Спавши з розуму,
часто вони такими лишаються на все життя.
Стають привидами у власних тілах.
Нащо ви мені це кажете?
Я прошу вас проявити співчуття
до деяких тутешніх в’язнів.
До деяких?
Джиммі…
Лікарю.
-Я питаю… -Що ви питаєте?
Чи ви становите загрозу психічному здоров’ю моїх пацієнтів?
Яких саме?
У вас є нагода бути відвертим.
Поставтеся до цього серйозно.
Яких саме… пацієнтів?
Після бабусиного похорону тато відвіз нас до океану.
То єдиний раз я бачила океан.
Коли шукали тіло Патриції Райтлер, Ларрі знову
і знову наводив поліцію Маріона на цю дорогу.
«Я поховав її тут.
Ні, тут.
А може, там.
Ні, по-моєму, я поховав її під деревом».
Точно.
Вони знов туди поїхали перед тим, як я по нього приїхав.
Та ж дорога, той же результат.
Думаю, вона десь там.
Тому він їх туди знову й навів.
Сучий син просто знущався.
Спробую дістати ті звіти.
Отут.
Перед озером вони повернули ліворуч.
Тут самі поля.
Така гарна заправка в цій глушині.
Так.
Зараз буде транспортна дорога. Зверни праворуч.
-Доброго ранку, Джеймсе. -Привіт, Ларрі.
Учора щось тебе не бачив.
День був такий самий, як і до того.
А попередній – як до того, так?
А твій день як минув?
Добре. Дякую, що спитав.
Приходив Ґері.
-Прикольно. -Так.
Рідних завжди приємно бачити. Він теж любить машини?
Трохи. Не так сильно, як я.
А реконструкції?
Він утратив інтерес.
Шкода.
Одружився зі смердючою сукою.
Ну…
Для неї реконструкції – це «гра в перевдягалки».
Вона так сказала?
Так.
А я їй сказав:
«У часи Громадянської війни ти була б бабцею. Старою каргою».
За неї ніхто б не бився.
Наречені були молоді.
Невинні.
У ті часи одружувалися раніше.
Набагато. Так.
Моя прабабуся народила мою бабусю в 14 років.
Тоді це було нормально.
Поки влада не вирішила на цьому заробити.
Піднявши вік для одруження?
Так.
Тоді ніхто не ходив у старші класи.
Їх узагалі не було.
Та щойно влада побачила,
що на цьому можна наживитися,
жадібність узяла верх.
А освіта тут ні при чому.
-Ні? -Ні, вони…
Просто так відтягували дорослішання дітей.
Щоб їхні батьки витрачали все зароблене на навчання,
а влада багатіла.
І колись це призведе країну до банкрутства.
Я не дивився на це з такого боку,
але чорт.
Схоже, ти щось нарив.
Думаєш?
У тебе цікавий погляд на речі.
Тобі, мабуть, це вже казали.
Дякую.
А в якому віці дівчата виходили заміж?
У дванадцять, а в тринадцять точно.
Уміє спідницю задирати – можна й заміж брати. Так?
Дотепно.
Гей…
А твоїй…
А твоїй наймолодшій скільки було?
Що?
Наймолодша, з якою ти був.
Спершу ти скажи.
Чого? Я ж перший спитав.
Спершу ти.
Чотирнадцять.
Вона упиралася?
Ні. А в тебе були буйні?
А тобі скільки було?
З чотирнадцятирічною?
Вона була в дев’ятому класі,
а я – в дванадцятому. Мені було 17.
-Що? -Сімнадцять.
Ларрі.
Ще крапає?
Не крапає, а тече.
Він кілька разів наводив їх на Іст-400.
На Саут-440 їздили чотири рази.
Стільки ж – на Іст-250 і Саут-375.
Маячня якась.
Найчастіше вони виїжджали на Іст-550.
Шість разів першого разу й чотири – другого.
Дивись. Дороги 550 і 400 перетинаються на тій заправці.
Може, вони там зупинялись, щоб щось купити й сходити в туалет?
Навряд чи заправка тоді там була.
Вона нова.
А що там було?
Ось.
Будівництво на перехресті доріг 550 і 400.
Вітаю. А менеджер є?
Дейл приходить двічі на тиждень.
А в інші дні?
Тільки ми з Кітом. Він працює з 03:00 до 11:00.
А давно ти працюєш?
З 06:00.
Ні, не сьогодні, а тут.
Пів року.
А давно відкрили цю заправку?
Кілька років тому.
А Дейл чи Кіт знають точно?
Дейл працює тут з самого відкриття.
А номер його маєш?
Дякую.
Машини не ремонтуєш?
Ні, сер.
А не знаєш, хто ремонтує?
Я не місцевий, не знаю.
А де тут найближчий дилер автозапчастин?
Не знаю. Я машинами не цікавлюся.
Зате Джон Дікі…
Що «Джон Дікі»?
Він майстер на всі руки.
Іноді до нього звертаються щось відремонтувати, але підпільно.
Джон Дікі?
Джон Дікі Генсен. Там далі його рибальський магазин.
Ясно, дякую.
Менеджер сказав, що заправку відкрили навесні 1994 року.
А будівництво почали десь улітку 1993 року.
Клятий Ларрі Голл.
Чув, тобі мали дещо передати.
Не роби так.
Знизувати плечима – це не відповідь,
а уникання відповіді – це неповага.
Були такі думки,
але мені не змогли те «дещо» передати.
А якби передали?
І ти б ним витяг декого з біди,
яка його спіткала на волі?
Це виручило б ту людину. Може, й тобі була б користь.
А от яка з того користь мені?
Я щось не розумію.
Той, хто не знає, до кого ще звернутися, приходить до мене.
І буде переді мною в боргу.
Я щиро вибачаюся.
Я облажався. Я не знав.
Добре.
Я порозпитував про тебе. У Мілвокі.
Ти пройшов перевірку. На відмінно.
Кожен знає когось, хто знає когось, хто знає й розхвалює тебе.
Непогано.
Але ніхто з них не бачив тебе на власні очі.
Кожен знає когось, хто начебто бачив,
але жоден з них сам тебе не бачив.
Що на це скажеш?
Хай частіше виходять у люди.
Думаєш?
У вас є діти?
Як минув тиждень, Ларрі?
Я просто спитав.
Продуктивний був?
Я просто спитав!
Ти вже питав. За минулі роки – кілька разів.
І яка була моя відповідь?
Мені просто цікаво.
Яка була моя відповідь?
Ви не обговорюєте особисте життя.
Правильно.
А я тільки про нього й говорю.
Бо ти пацієнт, а я лікар.
Може, поміняємося місцями?
Буде корисно для лікування.
І що б ти мені сказав, якби був моїм психологом?
Суко, ану розказуй свої сни!
Вони, мабуть, приємно пахнуть.
Ваші діти.
Що тебе бентежить?
Нічого.
Ти часто провокуєш, щоб приховати свою вразливість.
Я не вразливий. Це ви вразлива.
Ти роздратований.
Ніякий я не роздратований.
Я вперше за багато років у чудовому гуморі, а ви не в захваті.
А чому я мала б бути не в захваті?
Бо якби я вилікувався
і всім розказав би, як саме,
і вони теж вилікувалися б…
ви б залишилися без роботи.
Я пішла б на пенсію.
Пішли б на пенсію.
І пили б з дочками чай.
Дивилися б, як вони рачки пораються в саду.
Який у тебе привід для радості?
Моя апеляція.
Є щось про неї нове?
Скажу так:
є позитивні сигнали. Якщо вміти їх помічати.
Тоді ясно, чому ти такий.
А який я?
Упевнений.
Навіть зухвалий.
Іноді для цього є всі причини.
Я вже бачила тебе впевненим.
Коли?
Коли ти розповідаєш про Громадянську війну, про двигуни й запчастини.
Але зухвалим ще не бачила.
Це більше про твого друга.
Якого друга?
Ви про Джеймса.
Ти знаєш, про кого я, Ларрі. Він дуже харизматичний.
Ви його бачили?
Ми перетиналися.
Я бачу, чому тебе до нього тягне.
Він справляє враження людини, яка ніколи ні про що не шкодує.
Якщо він щось вирішив, то це зробить. І не озирнеться.
Так здається, але…
Але йому є про що шкодувати.
Він робив таке, про що шкодує.
І йому бувало боляче.
Але він не дає цьому себе зламати.
Ти таким себе бачиш? Зламаним болем?
Останнім часом ні.
Через Джеймса.
Я…
Я більше не один.
У сьомому класі
Купер Росс мені сказав: «Ти така хороша»,
а потім почервонів
і кілька хвилин не міг дивитися мені в очі.
Привіт.
РИБАЛЬСЬКА КРАМНИЦЯ
Вам допомогти?
Ви Джон Дікі Генсен?
Можна просто Джей Ді.
Запчастини продаєте?
Якщо знаходжу в оголошеннях щось пристойне,
то продаю.
Не бачили цього типа?
Це ж Ларрі.
Добре його знаєте?
Ні, міс.
Але його не забудеш.
Ті його баки й не тільки.
А що входить у «не тільки»?
Він до хера моторошний. Вибачте.
Та ні, кажіть, як є.
Я продав йому два гальмівні диски
для «доджа Б200» 1979 року
десь у 1992 чи 1993 році.
Він справив враження бідолахи,
якого ніколи не обіймали.
Навіть у дитинстві.
Мабуть, я був до нього надто добрий,
бо він почав приходити просто так, навіть коли не шукав запчастин.
Тинявся тут, до дівчат загравав.
А інцидентів не було?
Чогось лихого? Ні.
Згодом ми його прогнали.
Іноді я думаю, що з ним сталося.
Судячи з вашого візиту й запитань, щось не дуже хороше.
Чому ви його прогнали?
Він лякав дівчат.
І мою дочку теж.
Одрі.
Вона тоді була підлітком, але Ларрі на неї запав.
Для мене це було неприйнятно.
А Одрі тут?
Поїхала по справах у місто. Скоро буде.
Можна, ми її почекаємо?
Та чекайте.
У 12 років нам з сестрою купили нові снікерси.
І ми майже одразу вступили в них у коров’ячі коржі,
хоч батьки й заборонили ходити на те поле.
Ми кілька годин їх сушили.
Уже не пам’ятаю, про що ми говорили.
Ми просто були щасливі.
Поводься добре і слухайся мами.
І чути не хочу…
Дякуємо за дзвінок.
Щоб зробити дзвінок, введіть номер свого рахунку.
Такого номера не існує.
Щоб зробити дзвінок, введіть номер свого рахунку.
Такого номера не існує.
Щоб зробити дзвінок, введіть номер свого рахунку.
ЛИШЕ ДОЗВОЛЕНІ НОМЕРИ
Такого номера не іс…
Такого ном…
Поклади вже слухавку!
Оцю?
Сам поклади.
…введіть номер свого рахунку.
…стукач.
Женіть його з дворика.
…стукач.
Я розумію, що ви кажете,
але це, певно, якась помилка,
бо я поповнив кредитку того тижня.
Мій син не може ні подзвонити, ні прийняти дзвінок?
Правильно я розумію?
Добре, прошу вас, сер.
А давайте я назву вам цифри своєї кредитки по телефону?
Тоді з’єднаєте?
Добре. Ясно. Дякую.
Я ціную ваші зусилля.
От кретин.
Джим, я поїду з тобою.
Ні, мала. Я поїду сам. Хочу провітритися.
Добре. Тільки не нервуйся.
Я їду, щоб розслабитися, а не нервуватися.
Ну добре.
По дорозі назад купиш нам калуа?
Ага, розмріялася.
Столярка.
Що?
Там я бачив Ларрі.
Довго їх вирізав?
Тижнів два.
І що ти з ними робиш?
Відсилаю додому.
Нащо?
Донні сказав, що ти сьогодні мало не побився.
Біля телефонів.
Так, один зек ліз без черги.
Мій рахунок чогось не працює. Не можу дзвонити.
А ти його поповнив?
Може, ти нажив собі ворога?
Серед кого?
Серед когось, хто тут працює.
Ти ні з ким останнім часом не заїдався?
Учора трохи зачепився з одним наглядачем.
Імені не пам’ятаю, але він постійно до мене чіплявся.
Через що?
Ні через що.
Не вірю.
Та ну, Джеймсе. Це ж я.
Через тебе, Ларрі.
Чого наглядач казав би щось про мене?
Він сказав…
Він сказав, що ти ґвалтуєш малолітніх.
І вбиваєш їх.
Я не хотів сміятися, просто…
Ґвалтую малолітніх?
Та я в житті нікого не ґвалтував, Джеймсе.
А що ти робив?
Мав з ними секс.
Ясно.
І вони були не малолітні, Джеймсе.
Не донедавна. Не у вісімдесяті.
Авжеж.
Джеймсе, а скількох жінок ти трахнув?
-Зі школи? Десь… -Ні, без школи.
Скількох жінок…
Скількох ти трахнув після школи?
-Вісімдесят. -Що?
-Вісімдесят? -Десь так.
Одну чи двох, може, й забув,
тому цифра не точна.
Не смішно, Джеймсе. Вісімдесят?
Так.
Як так?
Як ти зміг… Як…
-У тебе є якась фраза для підкату? -Ні.
Я просто з ними говорю.
А вони – зі мною, а потім ми роздягаємося.
-Але як? -Я ж розказав.
Не розказав.
Не розумію, Ларрі. Вибач.
Жінки ніколи зі мною не говорять.
Але дівчата ж говорять.
І то не всі.
Так.
Спершу вона була хороша.
Хто «вона»?
-Хто була хороша, Ларрі? -Джессіка Роуч.
У її велосипеда спустило колесо. Вона їздила по гравію.
У неї був гірський велосипед.
Каміння й гравій змішуються,
а каміння ж буває гостре.
Дівчата думають, що вони такі розумні, але в неї спустило колесо.
І ти його заклеїв?
-Ні, запропонував підвезти. -Ясно.
Вони кажуть, що я нібито стрибаю на дівчат і нападаю на них, Джеймсе.
Але це далеко від правди.
Їй було приємно зі мною говорити.
Того дня у фургоні був мій велосипед. Я відкрив дверцята
і показав його їй, і…
Сказав, що люблю їздити на велосипеді. Ми розговорилися.
Виходить, говорити з нею було не важко, Ларрі?
Не важко.
Як я й сказав, вона була мила.
До певного моменту.
Накинулася на тебе?
Як скажена білка…
А не пам’ятаєш чому?
А чому ти питаєш?
Ларрі, ми ж розмовляємо.
Хіба розмовляємо?
Я – розмовляю.
Вона сама залізла в мій фургон.
Подивилася на мій велосипед і на мої миючі засоби.
Спитала, чи я місцевий і чому в мене такі бакенбарди.
Вона назвала їх «баки».
Я розказав їй про реконструкції.
Вона ставила дуже цікаві питання.
Була така допитлива й розумна.
І я її поцілував.
Вона вмить осатаніла. Стала зла й почала мене бити.
Довелося приспати її пусковою рідиною.
Я мусив.
А потім ми трохи поїздили.
Я хотів знайти затишне, спокійне місце.
І знайшов, хоч і не знав, де ми
і куди ми їхали. Але я знайшов таке місце.
А що було потім?
Ну, знаєш.
Я поліз назад, туди, де вона лежала, й ще кілька разів її приспав.
Вона просиналася?
Вона мене подряпала.
І сильно. Глибоко.
Коли я зчищав потім у неї з-під нігтів свою плоть,
там її стільки було.
Чимало.
Ти мав з нею секс?
Я знав, що ти про це спитаєш. Ні… Так дивно.
Я пам’ятаю не все.
Я ніби відключився, а потім усе було як уві сні,
в якому я бачив, як я її б’ю і присипляю,
б’ю і присипляю.
А потім я прокидаюся – а вона без одягу,
і я теж.
І я…
Думаю, в нас був секс.
Схоже на те.
А потім вона почала плакати.
Іноді вони так роблять.
Спершу думають, що хочуть,
а опісля передумують.
Ні, вона плакала за мамою.
Он як?
«Я хочу до мами.
Відвези мене до мами».
Мене це бісило.
Я розлютився. Це все зіпсувало.
Я витяг її з фургона,
і ми пішли далеко в поле.
Я знайшов там дерево й зробив…
Зробив таку штуку, зв’язавши два шкіряні ремені.
І взяв палицю…
Я наказав їй сісти спиною до дерева.
Не хотів бачити її лице.
І…
Потім я швиденько обв’язав ремені навколо її шиї,
стиснув їх і встромив палицю.
Я почав її закручувати, як…
Як же це називається…
-Джгут? -Точно, джгут.
Так.
Я крутив і крутив, поки вона не перестала видавати…
Ну, знаєш.
Звуки.
Схоже, в тебе не було іншого вибору.
Він не казав нічого такого, просто дивно поводився.
Постійно дивно поводився.
Як саме?
Казав: «У тебе такі красиві щиколотки».
А якось сказав: «У тебе такі стиглі мочки».
Ларрі просто базікав.
А іноді він сідав на лаву й витріщався.
І якщо це починало мене бісити,
я питала: «Що таке, Ларрі?»
А він мені: «А ти знала, що в чистячих засобах є луг?»
А потім кликав у свій фургон подивитися склад тих засобів.
-І ти ходила? -Авжеж, ні.
А інші ходили?
Місцеві дівчата – ні. Ми його до чортиків боялися.
А коли він почав мені дарувати різне…
Він щось дарував?
Якось подарував сережки.
І медальйон.
Ношені балетки.
А розмір був твій?
Так. І це налякало мене ще більше.
А ти їх часом не зберегла?
Наприкінці кожного сезону в нас буває розпродаж.
Але одну річ я лишила собі.
Востаннє він подарував велосипед.
Я ні разу на ньому не каталася.
Щоразу, як його бачу, аж помитись хочеться.
Мама казала, що я була слухняна,
але не тоді, коли я чогось бажала,
як пес – свинячу відбивну.
Вона так це й називала: «моя свиняча відбивна».
У шість років нею була золота рибка.
У дев’ять – шпильки у формі метеликів.
Різнокольорові.
Але найбільшою «свинячою відбивною», про яку я мріяла
і на яку чекала аж до 13 років,
а потім п’ять місяців відпрацьовувала,
був гірський велосипед.
Я полічила: я прожила понад п'ять тисяч днів.
Понад 135 000 годин.
Усі ці дні й години були мої.
Можна померти, але не-жити не можна.
Я жила.
Тут.
І тут.
Було чудово.
Цього не досить.
Не вірю.
Про ланцюг доказів чули?
Є дівчина-свідок, яка каже, що його їй подарував Голл.
А де серійний номер велосипеда?
Його випалили кислотою.
Ми не зможемо однозначно довести, що це велосипед Джессіки Роуч,
хіба що знайдемо на ньому відбитки Голла й Роуч.
Та минуло чотири роки, і я впевнений, що їх не буде.
У нас є свідки, які кажуть, що бачили Ларрі Голла в місці…
Я не відкриватиму нової справи.
Де він сказав, що поховав Райтлер.
Я прокурор по другій апеляції.
І де він подарував дівчині велосипед Джессіки Роуч.
Цього не досить.
Навіть близько не досить.
Але ви чудово попрацювали.
Кажу вам. Це вищий пілотаж.
Подивіться на мене.
Ви багато нарили. Але не досить.
А що було б досить?
Не знаю.
Але це не те.
Джеймсе?
Джеймсе.
Не спиш, Джеймсе?
Ну, на добраніч.
Солодких снів.
ЗА КНИГОЮ «САМ НА САМ З ДИЯВОЛОМ»
ДЖЕЙМСА КІНА Й ГІЛЛЕЛЯ ЛЕВІНА
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова