Život s cestováním v čase není nikdy váš jediný problém.
Máte i normální problémy.
Jako například...
její přátele.
- Ahoj. - Ahoj.
HENRYMU JE 28, GOMEZOVI 33
Ahoj.
- Díky. - Jo.
Jak se má Clare?
Dobře. Má se dobře, znáš to.
Pořád ta stejná Clare.
Jo.
- Charisse? - Dobře.
Jo.
Musíme se zeptat, že?
Když ne, tak se zeptají ony, až se vrátíme.
Jak se má Clare?" Jak se má Charisse?"
Když se nezeptáme, máme problém.
Bydlí ve stejném bytě. Nejspíš to ví.
Jo, to máš pravdu.
- Dělal jsem si tak trochu legraci. - Jasně.
Pozorovací humor.
Rozumím, jasně.
Proč se na mě tak díváš?
- Jak jako? - Nevím. Takhle.
- Jako jak? - Vždycky se na mě divně díváš.
- Jsi cestovatel v čase. - To vím.
Jsi první zajímavá událost, která mě kdy potkala.
Jsem právník.
Doslova mi platí, abych bránil tomu, aby se dělo něco zajímavého.
A podívej se teď na mě. Kamarádím se s cestovatelem v čase.
Vážně?
- Co jako? - Vážně jsme kamarádi?
- Podle tebe ano. - Jak to myslíš?
Ne tebe" tebe. Tebe z budoucnosti.
Co ten o tom ví?
Mnohem víc než ty.
Jen se mi nezdá, že toho máme moc společného.
Jo. Kromě toho zřejmého.
- Zřejmého? - Oba chceme šukat Clare.
- Ne, to není... To není pravda. - Klídek.
Ne, chci, abys to pochopil.
- To není pravda. - V pohodě. Já to chápu.
Něco si zkus a utáhnu ti smyčku kolem chřtánu.
Ale jinak s díky přijímám tvou poklonu ve formě vysilující závisti.
Na zdraví.
Musíš to odvolat.
O nic nejde, chlape.
- Musíš se omluvit. - Za co?
Ke Clare nic takového ani nic jiného necítím.
- Jistěže ne. - Měl by ses omluvit.
Měl by sis sednout na prdel, než zase začne kecat.
Dobře, chtěli jsme si dát panáka.
Nevyšlo to. Nechme to tak.
Poslyš.
Pokud se na tebe divně dívám, tak asi z důvodu, o kterém nevíš.
Ale než mi položíš ruku na koleno, tak mě nejdřív pozvi na večeři.
Už jsem tě jednou viděl.
Já vím. Byl jsem opilý.
- Předtím. - Kdy předtím?
- Nebylo to poprvé. - Kdy to bylo?
Poznal jsem tě.
Odkud?
Víš, kdybychom tu v klidu popíjeli,
možná bych ti to řekl.
ZAKLETÝ V ČASE
HENRYMU JE 38
CLARE JE 16
Můžu si odpočinout?
Odpočinout od čeho? Jen sedíš.
- Můžu se podívat? - Ještě ne.
Nezapomeň, že jsem oblečený.
Jak to víš?
Viděl jsem hotovou kresbu.
- To je podvod. - Stejně jako kreslení bez oblečení.
Co to bylo?
Nic. Veverka nebo tak něco.
Proč si myslíš, že nevím přesně, kdo to byl?
Nikdo to nebyl.
Znám tvou rodinu, vzpomínáš?
To už je dávno.
Proč se usmíváš?
Bylo to legrační.
Co na tom bylo legračního?
Ty.
- Já? - Jo.
Ty, Clare Abshireová.
Bylas velmi, velmi zábavná.
CLARE JE 20, HENRYMU 28
Nenávidíš své rodiče, nebo tak něco?
Jistěže ne. Proč bych je měla nenávidět?
Odstěhovala ses od nich hodně daleko.
- Už tam budeme? - Není to daleko.
Udělej si pohodlí. Uvolni se.
Co je to s tebou?
Jsem v autě.
Dobře. A co je na autech špatného?
Já. Já jsem to špatné.
Kdybych teď musel cestovat v čase, tak tam, kde přistanu, poletím stovkou.
Někde v historii se objeví velký mastný flek s překvapeným výrazem ve tváři.
- Pořád ti bzučí telefon. - Jo.
- A nezvedáš to. - Nic to není.
Opatrně. Začnu si myslet, že je to ta tvoje druhá.
Taky že je.
- Ingrid? - Ne.
- Gomez. - Gomez?
Jo, trochu jsme se pohádali.
- Jen se chce kamarádit. - Měl by s tím přestat.
Bude to tvůj nejlepší kámoš, ať se ti to líbí nebo ne.
- Říká kdo? - Budoucí ty.
Neposlouchej ho. O mně se ví, že jsem prolhanej kretén.
Budoucí ty nejsi. Budoucí ty jsi skvělý.
Přestaň mě přede mnou upřednostňovat.
Je jako ty, ale skvělý. Jak bych ho nemohla upřednostňovat?
Bezva. Dokonalé.
Na světě jsem jen jeden a jsem na druhém místě.
Je něco, co dělám líp? Co třeba vlasy?
Nemám lepší vlasy?
Sex je dobrý.
Sex se mi moc líbí.
To je dobře. Díky za zpětnou vazbu.
V podstatě zrazuju svou životní lásku
s jeho mladším sexy bráchou, ale je to skvělý.
Když to řekneš takhle, tak to zní to dobře. Díky.
- Gomez? - Jo.
Zvedni to.
- Musím? - Ano, a buď milý.
- Čau. - Zdravím, soudruhu.
Soudruhu.
Jsi na cestách s Clare, co? Všechno v pořádku?
- Jo. - Žádné problémy s cestováním v čase?
Ukázal jsem se v Dallasu v roce 1963.
Postřílel kolonu. Snad to nic důležitého nezměnilo.
Vtipkuješ, že jo?
Jo, vtipkuju.
Musím si zvyknout na tvůj smysl pro humor.
To by trochu času ušetřilo.
- Poslouchej, to včera... - Zapomeň na to.
- Promiň, že jsem na tebe vyjel. - To nic. Oba jsme byli mimo.
- Moc rád na to zapomenu. - Já taky.
Dobře.
Jo, a to, jak jsem říkal, že jsem tě už kdysi viděl?
Jak jsem tě hned na první pohled poznal?
Můžu...?
Můžu o tom mluvit?
Jo, jasně.
Ono to...
Neovlivní to jako kauzalitu?
- Co prosím? Pojeďme. - No jestli jako,
když ti to řeknu, to neovlivní kauzalitu času.
Kauzalitu času?
Posloucháš slova, která ti vychází z úst?
Nebo s nima jen tak posedáváš ve stejný místnosti?
Víš co, Henry? Naser si, vole.
Ne, ne, ne. Počkej.
Dělám si srandu.
Opakuju, dělám si srandu.
Nemáme se rádi.
Jak může být můj nejlepší kamarád, když se nemáme rádi?
Nemám ho rád.
- Ale bude tvůj nejlepší kámoš. - Jak?
Jak je to vůbec možné?
Tak, tady to je. Odsud pocházím.
- Dům Meadowlark. - Dobře.
Velký. Řekl bych, že je velký.
Divný, že si myslíš, žes ho nikdy neviděl.
Bydlí tu jedna rodina? K čemu máte všechny ostatní pokoje?
Na naše problémy.
Problém s návštěvou dětství je v tom, že nic není tam, kde jste to nechali.
Říkáte si, že všechno je úplně stejné,
a pak to vidí někdo jiný.
To je Mark.
Slib, že nebudeš větší kretén.
Není to zrovna konkurenční záležitost.
Slib mi to.
- Slibuju. - Děkuju.
- Ahoj. - Holčičko moje.
Tady ji máme.
Tak to je ten mladý muž?
Mami, tati, Marku,
to je Henry DeTamble.
Těší mě.
Říkej mi Philipe.
Já jsem Lucille. Vítej u nás doma.
Lucille, těší mě.
To je tvoje máma? Jak je to možné?
To nemůže být tvoje máma? Bylo vám jedenáct?
Neblázni.
Ty jsi ten šťastlivec,
co zneužívá moji sestřičku, co?
Jo, no, znáš to...
jeden z nich.
- To je pro vás. - Děkujeme. Ano.
Prosím, pojď dál.
- Pojďme. - Výborně.
Clare říká, že pracuješ v knihovně v Newberry.
Jo, v Newberry.
Jsi knihovník.
Ano, speciální sbírky.
A jaké máš dlouhodobé plány?
- Philipe. - Co?
V podstatě to.
Knihy nezmizí.
Dobře.
Byli jste někdy v Newberry?
Občas tam beru klienty. Na firemní akce.
- Právnická firma. - Jistě.
Clare říkala, že jste právník, to je skvělý.
Za mé hříchy.
Můj kamarád je právník, takže teď znám dva právníky.
Tři. Taky právník.
- Skoro právník. - V podstatě právník.
Párek právníků v rodině, co?
Jsme moc pyšní.
Bude se to hodit, že?
Když někdo poruší zákon.
Já ne...
- Mám pocit, že... - Ne, že byste to udělala.
Chci tím říct, že...
Že máte záchrannou síť.
Kdybyste se někdy chtěla...
vyřádit.
Jak se ten kamarád jmenuje?
- Jaký kamarád? - Ten právník.
- Jo, Gomez. - Jeff Gomez?
Ne, ten je v Kentucky. Jak se jmenuje celým jménem?
Možná ho znám. Znám spoustu mladých.
Jenom...
Gomez. Říkáme mu Gomez.
- Zdravím. - Gomilinsky.
- Gomilinsky, těší mě. - Ne, to není...
Gomez je zkráceně Gomilinsky.
Něco jako přezdívka.
Jan Gomilinsky. Říkáme mu Gomez.
Jo, zapomněl jsem.
Zapomněls jeho jméno?
Jo, občas jména kamarádů zapomeneš.
Tak tady spíš ty.
Modrý pokoj.
Koupelna je tamhle.
Donesu ti ručníky.
Nic modrého tu není.
Býval modrý.
Název mu zůstal.
Kde je tvůj pokoj?
Proč?
Chci ho vidět.
A zapamatovat si trasu, ať ho ve tmě najdu.
Pojď.
Jsme od sebe velice daleko.
Nedokážu si představit, co si rodiče mysleli.
No...
- To je ta louka? - Jo.
Na druhé straně je les.
V lese je mýtina, na které se scházíme.
Je tak divný, že to nevíš.
Menší, než jsem čekal.
- Co jako? - Ta louka. Myslel jsem, že je větší.
Mně připadala velká.
Ale když jsi malý, všechno ti připadá větší.
Větší a důležitější.
Ale od dětství jsi tam už byla, ne?
Jo, ale teď to vidím tvýma očima.
Můžeme tam zajít?
Na tu mýtinu v lese?
Možná, jo.
Po obědě.
Možná?
- Cítím problém. - Ne.
Co?
- Já jen... - Jen co?
Jde o tu mýtinu.
Jo?
Je to naše místo.
Jako naše místo.
- No ano. - Jako že já jsem on.
Jsem ten, kterého jsi tam potkala.
- Já vím. - Jsem to já, Clare.
Já jsem Henry. Tentýž Henry.
Jednou.
Nejsi ráda, že tu jsem?
Tohle místo patří mému druhému já.
- To je hloupost. - Jo, je.
Ale je to pravda?
Můžeš se snažit být ke mně milá, víš?
Mohlo by se to stát naším zvykem.
- Vyhrála jsem. - Cože? Zase jsi mě porazila.
- Zlepšuju se. - Ne, nezlepšuješ.
Jsem milá.
Ale pořád vypadáš zklamaně, že nejsem on.
A ty pořád nejsi on.
Dostanu se tam.
Nenapadlo tě někdy, jak skvělé musí být
zamilovat se ve správném pořadí?
Možná jsem sentimentální, ale...
ale to, co je teď, má pro mě dost speciální váhu.
Opatrně.
- Promiň. - Neházej mi jen tak s věcmi.
- To máš tak moc ráda dámu? - Kdysi jsem ji hrávala.
Tuhle jsem hrávala s ním, s tebou.
- Je dost stará. - Je stará a má pro mě význam.
Na starém není nic zvláštního, Clare.
Starým se stane nové, když čekáš dostatečně dlouho.
- Prosím, dej mi přednášku. - Proč ne přednášku?
Ty to nechápeš, co?
Vy lidi, co necestujete v čase, vy to prostě nikdy nepochopíte.
Chráníte věci z minulosti, jako by na minulosti stále záleželo.
Nebo se bojíte budoucnosti, a ta tu ještě vůbec není,
když to, co je, je právě teď.
Je to ta jediná chvíle, která skutečně je.
Teď.
Minulost je to, co tě nezabilo.
Budoucnost je to, co tě zabije.
A mezitím je to jediné, na čem záleží.
Ty.
Ty a já.
Právě teď.
Ty a já.
Právě teď.
Proč mám pocit, že po sexu s tebou půjdu do pekla?
Nevím, ale je to ten největší kompliment, jaký jsem kdy dostal.
Zamkni dveře.
Hej, Clare.
Polož ho.
Za pět minut bude oběd.
Tak jo, oběd. Čekají nás u stolu.
Lituju, jsem rozjetý a nejde to vrátit.
Ne, musíš se jít do svého pokoje upravit.
"Upravit"? Tak se tomu dneska říká?
Clare?
- Panebože. Jsi tady. - Ahoj.
Tolik jsi mi chyběl.
Páni, to je něco. Namakaný.
- Kdo jsi? - Kdo jsem?
Henry, jsem láska tvého života, žena, kterou si vezmeš.
Promiň, pořád zapomínám, že se to ještě nestalo.
Cestování časem musí být tak matoucí.
Jsem Alicia.
Alicia, jako sestra?
Přesně tak, Henry, lásko, sestra Clare.
A ano,
měls v tomto domě spoustu práce.
Pár ručníků. Uvidíš, že jsou modré.
Teď je v pokoji něco modrého. Spokojený?
- Nic jsem neudělal. - Vy se znáte?
- Ano, ale já... - Děláš si z Henryho prdel, Alicio?
Kdybych tak mohla.
Neser se mi do kluka.
Dobře, když to říkáš, ségra.
Mohl by mi to jako někdo vysvětlit?
- To je moje mladší sestra Alicia. - To mi došlo.
Ví o tobě a ráda lidi škádlí.
- To vidím. - Jo, omlouvám se.
Ale páni, fakt parádně ses tvářil.
Promiň, počkej, jak to, že o mně ví?
- Řekla jsem jí to. - Cože? Proč?
Párkrát jsem tě viděla.
Jo. V zimě jsem tě musela vzít párkrát dovnitř.
Schovala jsem tě dole, ale Alicia tvrdila,
že ve sklepě jsou nazí muži, tak jsem to musela vysvětlit, aby zmlkla.
Řeklas jí, že jsem cestovatel v čase, a tys tomu věřila?
Druhá možnost byla, že sestra našla pod domem potrubí pro nahé muže.
Cestování časem bylo ve srovnání s tím tak nudné, že mi to přišlo pravda.
Vypadáš přesně jako Henry na té kresbě.
- Na kresbě? - Až na vlasy. Takhle jsou lepší.
- Neměň si je. - Jaká kresba?
Tys ho neviděl? Ukaž mu to. Je v Chicagu?
Ne, je tady. Nechci, aby ho v bytě našel.
- Proč? Bude nadšený. - Právě.
Rychle, musíme ke stolu.
- Ty se uprav. - Nakreslilas mě?
- To musíš vidět. - Jdeme.
Co to děláš? Neděs ho.
Děsit tvý kluky je mým posláním. Je to povinnost tvé mladší sestry.
- Je sexy. - Jo, já vím.
- Nikdys neřekla, že je sexy. - Nevšimla jsem si. Byla jsem zabouchlá.
Chceš to rozebrat?
Nejsem si jistá, jestli to dáš zpátky dohromady.
Kurva.
Sakra, spadl jsem na vás nahý?
Bože.
Byla jsem dítě. Teď je dítě on.
Není dítě, Clare.
Zamilovala jsem se do dospělého. Teď se tu ukáže a je mladej.
- Mladej a sexy. - O to nejde.
- Do prdele. - Co se děje?
Voda.
Ty hajzle!
Kreténe!
Rozmlať mu držku.
Do zasraný prdele.
- Asi je mu jen trochu špatně z auta. - Chudáček.
- S obědem můžeme chvíli posečkat. - Řekni to Nell.
Oběd posuneme o hodnu. Hodina postačí?
Jo, jo. Ne, jsem si jistá, že určitě.
- Snad mu bude brzy líp. - Bude.
Bude v pořádku.
- Jsi v pořádku, zlato? - Jo.
Jak je to dlouho, co...?
Vždycky byl falešný?
Jo, měli jsme nechat postavit skutečný.
Mluvíme o tom od chvíle, co jsme ten dům koupili.
Myslela jsem, že je skutečný.
Hele.
Tak jo, jdeme na to.
Dáme se do toho.
Ty, ten v tom zeleným.
Jo, ty.
Kamera na té budově tě má částečně zachycenýho.
Ale ta na tom stožáru tamhle,
ta vás nezabírá vůbec.
A teď máme celý obličej. Děkuju. Bezva.
Vy ostatní jste v pohodě.
Ahoj, kamaráde.
Vítej v budoucnosti.
Je rok 2022.
Ignoruj prosím mé ustupující vlasy.
Vydrž.
My to vyřešíme.
Takže,
aby bylo jasno,
záběry z těch kamer jsou nahrávány na pár pevných disků,
ke kterým nemá přístup ani jeden z vás.
Na druhou stranu moje právnická firma
si už o záběry z dnešního večera zažádala.
Měl jsem jakési tušení,
že se stane něco zajímavého.
Takže moje rada zní takhle.
Moje právní rada.
Jděte kurva domů.
Ahoj, Nell.
Ahoj, Clare.
- Můžeme oběd o hodinu posunout? - Jistě, jak je třeba.
- Nebude to problém? - Problém, pro mě?
Ne, nebude to pro mě problém.
Co záleží na tom, co je pro mě problém?
Co na něj říkáš?
- Na koho, zlato? Na toho tvého mládence? - Jo.
Je docela hezký.
Ty.
Je bohatý?
Má potenciál.
Toho mají všichni dost.
Tunu potenciálu.
Ujisti se, že je bohatý. Tak to vidím já.
Jinak budeš stát po zbytek života u dřezu.
Pamatuješ si na toho mého imaginárního kamaráda?
Jak jsem ti o něm říkala? Kterého jsem našla v lese?
Tos byla ty? Myslela jsem, že Alicia.
Ne, to jsem byla já.
Pořád jste se tu vy dvě motaly a štěbetaly.
Všechno se mi to v hlavě mate.
Řekla jsem Henrymu, že ti svěřuju svoje tajemství.
To byl od tebe chytré, protože si je moc nepamatuju.
Dáš si šálek čaje?
Ne, díky.
- Kávu? - Ne, díky.
- Nemusíš mi nic chystat. - Žádný problém. Za to mě platí.
Seš pěkně zmlácenej. Při slabém osvětlení se to moc nepozná.
Jo, při cestování v čase se to jen zhorší.
Já vím, soudruhu.
Proč to říkáš, to "soudruhu"?
Jsem napůl Polák.
Teda moje rodina je. Polsko bývalo komunistické.
Všichni se tam oslovovali soudruhu.
A proto to děláme my?
Doteď ses na to neptal.
Pro mě je rok 2008. Zrovna jsme se seznámili.
V roce 2008?
Zapomínám. Už sis mě oblíbil?
Mám tě vůbec někdy rád?
Aspoň máme něco společnýho.
Jo? A co?
Milujeme stejnou ženu.
Moc dobře to neskrýváš. Víš to, soudruhu?
Až moc viditelné. Clare to ví, já to vím.
Ježíši, Charisse si musela něčeho všimnout.
Ví to Charisse?
Ano.
Odpověď zní ano.
Obávám se, že mě máš rád.
Tak jak si vedu v tomhle, co je teď vůbec za rok?
Pořád jsi tady.
Říkal jsem si, že s tím svým problémem dlouho nevydržím.
Nevím, jak to bude, až budu starej.
- Ale v roce 2022 jsi pořád s námi. - Jo?
Čekáš, až nebudu, abys mohl využít šance hned, jak zmizím?
To, že bys nebyl, mi dělá starosti,
což je složité a vyčerpávající.
Jak to?
Zlomí mi to srdce.
Jsme nejlepší přátelé, Henry.
Naučíš se s tím žít.
Nebo si myslíš, že mám jinej důvod, proč jsem tě právě zachránil,
když jsem těm motorkářskejm magorům lhal o těch kamerách?
Žádný kamery tam nebyly?
Jasně, že tam žádný podělaný kamery nebyly.
Do prdele.
Co?
Díky.
Mám tě rád.
Já vím.
Jak můžu mít rád někoho, kdo jede po mojí budoucí ženě?
Věci se průběhem času mění.
Kupříkladu v týhle době
jedu po tvý současný ženě.
Řeknu ti, co se nemění.
Co?
Vím, že je to beznadějný.
Věděl jsem, že tě miluje,
ještě než jsem věděl, kdo jsi, nebo jestli jsi vůbec skutečný.
To mi musíš vysvětlit.
Viděl jsem tu kresbu.
Jakou kresbu?
Jak tě Clare nakreslila.
Poznals to z kresby?
Už jsi ji viděl?
Tvůj obličej,
takhle nakreslené...
Došlo mi, že je zamilovaná.
Polož to kafe.
U Brucknera, 21. září 2022, 19.32 až 20.05.
Až budeš doma, zapiš si to.
Clare?
Myslím, že slyším Henryho.
Asi je zpátky.
U BRUCKNERA, 21. ZÁŘÍ 2022 19.32 - 20.05. ŘEKNI TO GOMEZOVI
Henry?
Henry, už jsi zpátky?
Jo, jsem.
Nic mi není.
Kam jsi šel?
Gomez. V baru. To je jedno.
Co oběd?
Už je skoro hotový. Mám říct, že ti není dobře?
Ne, ne, ne.
Už jdu, jenom se...
Omluv mě na moment, jo?
Dobře.
Buď na mě projednou milá, jo?
Tak ty na mě taky.
Dobře.
Budu se snažit.
Jo, to udělej.
Jo, ty taky.
Kurva.
Krásně to voní, že?
Užíváte si taky čichání polévky?
Můžeme začít. Henry hned přijde.
Myslím, že to začínám inhalovat.
Hladina pomalu klesá.
Je to náš host, zlato. Klidně počkáme.
Mám se po něm jít podívat? Možná je pod něčím uvězněný.
Marku, přestaň.
Hele, budu upřímná, jo?
- Opatrně, u stolu sedí rodina. - Marku.
S Henrym jsme se tak trochu pohádali.
Ne doslovně, jenom...
- Však víte... - Nový vztah.
- Přesně. Je v rané fázi. - Jasně.
To chápu, takže...
Za chvíli přijde a já jen chci, abyste byli milí.
Ne... Nevyslýchejte ho.
Jistěže ne.
- Mluvím s tebou, tati. - Se mnou?
Ale ne, budeme hodní. Moc rádi ho lépe poznáme.
To vy jste se pohádali.
No, ne tak docela.
Byla to jen...
Řekl něco, co se mi moc nelíbilo.
A možná jsem se trochu víc...
nevím, rozohnila.
Omlouvám se. Všem se omlouvám.
Měli jste začít beze mě.
Páni, voní to nádherně.
Ne, ne.
Tohle? Nemusím vám nic říkat.
Nikdy Clare neodporujte, že?
Nepraštila jsem ho.
Ježíši, neudeřila jsem tě.
- Ne, neuhodila mě. - Tohle je jen obecné...
Opotřebení z užívání?
- Upadl jsem ve sprše. - Upadl.
Ošklivě. Pořádně jsem se zřídil.
Byl to ošklivý pád.
Proč jsi nic neřekla?
Zapomněla jsem.
- Zapomněla? - Jo, zapomněla.
- Kvůli té hádce. - Ne, nehádali jsme se.
Nikdy se skutečně nehádáme, co?
Ne, pohádali jsme se. Teď jsem to vysvětlovala.
- Dobře. - Byla jsem kritická. Vzpomínáš?
- Byla jsem kritická? - Jo, Clare nám to právě řekla.
Jo, právě jsem to řekla, protože mě mrzelo,
že jsem zapomněla na ten pád.
- Jasně. Samozřejmě. - Nebyla to doslova hádka, jenom...
Henry, co tví rodiče? Clare se o nich nezmínila.
Asi zapomněla.
Táta hraje na housle v Chicagské filharmonii.
- Úžasné. - Na Chicagské filharmonii jsme byli.
- Víc než jednou. - Museli jsme tátu vidět.
Jo, asi jo.
To je velmi působivé. Je první houslista?
Ne, jen houslista.
A co tvá matka?
- Zemřela, když jsem byla malý. - To je mi líto.
Byla zpěvačka. Pracovala s tátou.
Jeho máma byla Annette Lyn Robinsonová.
Ne.
Vážně?
- Vážně? - Byla opravdu skvělá.
Byla výjimečná.
Máme tu několik jejích nahrávek.
Víš, o koho jde, že jo, Philipe?
Jistě. Byla to pozoruhodná umělkyně.
- Pozoruhodná žena. - Myslel jsem si to, ale byla to moje máma.
Ale ta polévka...
Chci říct, voní skvěle.
Omlouvám se, že se na ni čeká kvůli mému idiotskému pádu.
- Alicia je cellistka. - Jsem kadeřnice.
Alicia hraje na cello. Je to její sen.
Ne, jsem kadeřnice. Líbí se mi být kadeřnice.
Promiň, mám otázku.
Přišels pozdě, protože jsi upadl ve sprše.
To jsme už probrali.
- Kdy jste se pohádali? - Záleží na tom?
Díky té hádce jsi zapomněla, že si Henry ublížil.
Muselo to být potom, ale nechápu, kdy k tomu mohlo dojít.
Nejsme u soudu, Marku. Nebo jsme u soudu?
Nejsem jako u soudu. Jen prostě nechápu, kdy jste se mohli pohádat.
Nepohádali jsme se. Jen jsem byla kritická, to je vše.
Trochu kritická.
Nech to být.
Henryho táta by tě mohl učit.
- Omlouvám se. - Je houslista.
- Mohl by tě učit, nebo ne? - V kadeřnictví? To dělá?
Mohl by tě dostat zase do kondice.
Já jsem v kondici. Dělám to, v čem jsem dobrá.
Proč dál mluvíš o cellu, které mi vůbec nešlo?
Matka má právo být hrdá na svou dceru.
Cellistka a umělkyně.
Jsem studentka.
To není pýcha, ale zklamání.
Není to zklamání.
Je.
Teče ti krev.
Omlouvám se.
Jo, myslel jsem, že jsem to zastavil.
Řízl jsem se.
Nebojte se, uklidil jsem to.
Vše je jako nové.
Dobře.
Jen abych v tom měl jasno.
Ležels ve sprše
nahý a zakrvácený
a někdy v tu chvíli
byla Clare vůči tobě trochu kritická.
A pak tě tam jen tak nechala,
na celý incident zapomněla, ale matně si vzpomíná,
že mohla být trochu kritická.
Asi tak to bylo?
Jdi do prdele.
Vážně. Prostě táhni do prdele.
Víš, čeho už mám dost? Všeho.
Mami.
Tvoje dcera je kadeřnice.
A je šťastná.
A to je naprosto v pořádku.
Tvoje druhá dcera studuje umění,
takže by měla raději myslet na vylupování bank,
protože, lituji, si vezme knihovníka.
A tvůj jediný syn je takový kretén,
že dokázal nemožné
a stal se právníkem, aniž by se ještě víc zhoršil.
S tím se musíš vypořádat.
Díky za tu zasranou polívku.
Omluvte mě.
Řekla "vezme si"?
Clare?
Clare, jsi tam?
Henry.
Jo.
To nic. S tím nic nezmůžeš.
Do prdele.
Kam jde?
Hledá mě.
HENRYMU JE 28 A 38
Když jste mladí, vidíte jen to, co vidět chcete.
Pohádce nestojí nic v cestě.
Když dospějete,
vaše vidění se zaostří
a vidíte mnohem méně.
Jsou v pohodě. Máma s tátou. Dokonce i Mark.
Jsou to prostě jen lidi.
Pochopit to dost zabere, že?
Že máma s tátou jsou jen lidi.
Brala si to s sebou do Chicaga, když jsi jí chyběl.
Kdybys řekl, mohla jsem ti na ty modřiny dát korektor.
Pomůžeš mi?
S čím?
Clare?
Tohle místo pro tebe asi nic neznamená.
Necítíš ani déjà vu?
Chtěla jsem z toho udělat velký obřad, když tě sem poprvé přivedu.
Promiň.
To je jedno.
Teď jsem tady.
Jo.
Teď jsem tady.
Tak co ty na to?
Tvoje sestra je fakt dobrá.
Řekneš mi, co si myslíš?
Nemám žádnýho kamaráda jménem Henry.
To nevadí. Přísahám, že jsem kamarád.
- Viděls dinosaury? - Jednoho dinosaura jsem lechtal na bříšku.
Máš ženu?
- Zajímavé je, že se jmenuje Clare. - Jako já.
- Já zmizím. - Můžu se dívat?
- Vrátíš se? - Vrátím se mockrát.
Občas mám pitomý nápady.
Tvoje žena se jmenuje Clare.
Myslím, že sis vzal mě.
V budoucnosti nejsme manželé.
Možná tam někde umíráš,
někde v čase.
Ahoj, Henry.
Nikdys mě nepolíbil.
Políbil jsem tě už milionkrát.
- Proč musím pořád čekat? - Nech to plynout.
- Na něco ses mě ptal. - Clare Abshireová.
Vezmeš si mě?
Na téhle mýtině ses mě jednou zeptal, nebo se zeptáš.
A já se nedostala k odpovědi.
Na co jsem se ptal?
Odpověď zní ano.
Ano. Panebože, ano.
A omlouvám se.
Za co?
Milovala jsem tě od samého začátku.
Od chvíle, co jsem tě potkala v té pitomé knihovně,
jsem do tebe zamilovaná.
Jen jsem očekávala někoho jiného.
To nevadí.
To zvládnu.
Můžu být někdo jiný.