Tidsresor är aldrig ens enda problem.
Man får alla vanliga problem också.
Som till exempel...
...hennes vänner.
- Hej. - Hej.
HENRY ÄR 28, GOMEZ ÄR 33
Hej.
- Tack. - Visst.
Hur mår Clare?
Bra. Hon mår bra.
- Samma gamla Clare. - Ja.
- Charisse? - Bra.
- Ja. - Vi måste ju fråga, eller hur?
De kommer att fråga när vi kommer tillbaka.
"Hur mår Clare?" "Hur mår Charisse?"
Om vi inte frågar är vi illa ute.
De bor i samma lägenhet. De vet nog.
Bra poäng.
- Jag skojade bara. - Visst.
Observationshumor.
Jag fattar.
Varför tittar du på mig sådär?
- Hur? - Jag vet inte. Sådär.
- Hur? - Du tittar alltid konstigt på mig.
- Du är tidsresenär. - Jag vet.
Du är det första intressanta som nånsin har hänt mig. Jag är advokat.
Jag får betalt för att förhindra intressanta saker.
Och se på mig nu. Jag är vän med en tidsresenär.
Är du verkligen det?
- Är jag vad? - Är vi verkligen vänner?
- Enligt dig är vi det. - Vad betyder det?
- Inte "du" du. Du från framtiden. - Vad vet han?
Mycket mer än du.
Vi verkar inte ha så mycket gemensamt.
Förutom det uppenbara.
- Det uppenbara? - Vi vill båda knulla Clare.
- Nej, det är inte sant. - Slappna av.
- Du måste förstå att det inte är sant. - Det är okej. Jag fattar.
Om du gör nåt åt det slår jag en knut på din luftstrupe.
Men utöver det godtar jag hyllningen i din förödande avund.
Skål.
- Du måste ta tillbaka det. - Det är inget problem.
- Du måste be om ursäkt. - För vad?
Jag har inga såna känslor för Clare.
- Säkert inte. - Du borde be om ursäkt.
Sätt dig på arslet innan det börjar prata igen.
Vi försökte ta en drink.
Det funkade inte. Vi lämnar det så.
Lyssna.
Om jag tittar konstigt, finns det kanske ett skäl till det som du inte vet om.
Om du ska lägga handen på mitt knä, bjud mig på middag först.
- Jag har sett dig förut. - Jag vet. Jag var full.
- Innan dess. - Innan när då?
- Det var inte första gången. - När var det?
Jag kände igen dig.
Varifrån?
Om vi hade tagit en trevlig drink, hade jag kanske berättat det.
HENRY ÄR 38
CLARE ÄR 16
Får jag vila?
Vila från vad? Du sitter bara.
- Får jag se? - Inte än.
Kom ihåg att jag är påklädd.
Hur visste du det?
Jag har sett den färdiga bilden.
- Det är fusk. - Det är det att rita mig naken också.
Vad var det?
Inget. En ekorre eller nåt.
Varför skulle jag inte veta vem det var?
Det var ingen.
Jag har träffat din familj.
För länge sen.
Varför ler du?
- Det var väl lite roligt. - Vad var det som var roligt?
Du.
- Jag? - Ja.
Du, Clare Abshire.
Du var väldigt rolig.
CLARE ÄR 20, HENRY ÄR 28
Hatar du dina föräldrar eller nåt?
Självklart inte. Varför skulle jag hata dem?
Du flyttade långt bort från dem.
- Är vi framme snart? - Det är inte långt.
Luta dig tillbaka. Slappna av.
Vad är det med dig?
- Jag sitter i en bil. - Okej. Vad är det för fel på bilar?
Det är jag som är fel.
Om jag reser i tiden nu kommer jag att hålla 100 km/h.
Någonstans i historien blir det ett stort plask med ett förvånat ansikte.
- Din telefon fortsätter att vibrera. - Ja.
- Och du svarar inte. - Det är inget.
Försiktigt. Jag kan börja tro att det är din andra kvinna.
Det är det.
- Ingrid? - Nej.
- Gomez. - Gomez.
Vi hade ett litet gräl.
- Han försöker bara vara vänlig. - Han måste sluta med det.
Han kommer att bli din bästa vän.
- Enligt vem? - Ditt framtida jag.
Lyssna inte på honom. Jag är känd för att vara en lögnare.
Inte ditt framtida jag. Ditt framtida jag är toppen.
Sluta föredra mig inför mitt ansikte.
Han är du, men toppen. Hur kan jag inte föredra honom?
Toppen. Perfekt.
Det finns bara en av mig i världen och jag kommer tvåa.
Kan jag göra nåt bättre? Håret, då?
Är håret bättre?
Sexet är bra.
Jag gillar verkligen sexet.
Det är bra. Tack för feedbacken.
Jag sviker mitt livs kärlek-
med hans snygga lillebror, men det är bra.
När du säger det så, låter det bra. Tack.
- Gomez? - Ja.
Svara.
- Måste jag? - Ja, och var trevlig.
- Hej. - Hallå där, kamrat.
Kamrat.
Så du är på turné med Clare? Går allt bra?
- Ja. - Inga tidsreseproblem?
Jag dök upp i Dallas 1963.
Sköt sönder en bilkortege. Det var nog inget viktigt.
Du skämtar väl?
Ja, jag skojar.
Jag måste vänja mig vid din humor.
Det skulle spara en del tid.
- Hör på. I går. - Glöm det.
- Förlåt att jag blev arg. - Det är okej. Vi gick för långt båda två.
- Jag glömmer det gärna. - Jag med.
Bra.
Och det andra jag sa om att jag träffade dig för ett tag sen?
Hur jag kände igen dig första gången jag såg dig?
Är det...?
Är det okej om jag berättar om det?
Ja, visst är det det.
Det...
Påverkar det inte kausaliteten?
- Ursäkta? Vi åker. - Kan det...?
Påverkar det tidens kausalitet?
Tidens kausalitet?
Hör du orden du säger?
Eller hänger du bara i samma rum som dem?
Vet du vad, Henry? Dra åt helvete.
Nej. Vänta.
Jag skojar.
Återigen, jag skojar.
Vi gillar inte varandra.
Hur kan han vara min bästa vän om vi inte gillar varandra?
Jag gillar honom inte.
- Men han kommer att bli din bästa vän. - Hur då? Hur är det ens möjligt?
Där har vi det. Det är därifrån jag kommer.
- Meadowlark House. - Okej.
Stort. Jag skulle säga stort.
Konstigt att du aldrig har sett det.
En enda familj här? Vad har ni de andra rummen till?
Våra problem.
Problemet med att återuppleva barndomen är att inget är kvar där man lämnade det.
Man intalar sig själv att det ser likadant ut, och sen ser nån annan det.
Lova att inte vara ett värre rövhål än Mark här är.
Det är ingen tävling.
Lova.
- Jag lovar. - Tack.
- Hej. - Mitt barn.
Där är hon.
Är det här den unge mannen i fråga?
Mamma, pappa, Mark, det här är Henry Detamble.
Trevligt att träffas.
Kalla mig Philip.
Jag heter Lucille. Välkommen till vårt hem.
Hej, Lucille.
Sa du "mamma"? Hur är det möjligt? Hur kan det vara din mamma? Var du elva?
Var inte dum.
Så du är den lycklige som har förgripit sig på min lillasyster?
Ja, du vet...en av dem.
- Den är till dig. - Tack. Ja.
Kom in.
- Kom igen. - Toppen.
Clare sa att du jobbar på bibliotek?
Ja, Newberry.
- Du är bibliotekarie. - Ja, speciella samlingar.
Vad har du för långsiktiga planer?
- Philip. - Vad?
Ungefär det.
Böcker ska ingenstans.
Okej.
Har du varit på Newberry?
Ibland tar jag klienter dit. Företagsevent.
- Min advokatbyrå. - Ja, Clare sa att du är advokat. Häftigt.
För mina synder.
Min vän är advokat, så nu känner jag två advokater.
Tre. Också advokat.
- Nästan advokat. - I princip en advokat.
Några advokater i familjen, va?
Vi är väldigt stolta.
Det måste komma väl till pass. Om nån bryter mot lagen.
- Jag tror inte... - Inte för att ni skulle det.
Jag menar bara... Det finns ett skyddsnät.
Om ni ville...släppa loss.
Vad heter din vän?
- Vilken vän? - Din advokatvän.
- Ja, Gomez. - Jeff Gomez?
Nej, han är i Kentucky. Vad heter han?
Jag kanske känner honom. Jag känner många av de unga.
Bara... Gomez. Vi kallar honom Gomez.
- Hej. - Gomilinsky.
- Gomilinsky, trevligt att träffas. - Nej, det är inte...
Gomez är en förkortning av Gomilinsky.
Som ett smeknamn.
Jan Gomilinsky. Vi kallar honom Gomez.
Jag glömde det.
Har du glömt hans namn?
Ibland glömmer man sina vänners namn.
Här är ditt rum.
Det blå rummet.
Badrummet är där inne.
Jag hämtar handdukar.
Det finns inget blått här.
Det var blått förut. Namnet fastnade.
Var är ditt rum?
Hurså?
Jag vill bara se det.
Och memorera rutten så att jag kan hitta det i mörkret.
Kom igen.
Vi är väldigt långt ifrån varandra.
Jag undrar hur mina föräldrar tänkte där.
Jaha...
- Är det där ängen? - Ja.
På andra sidan är skogen och i skogen ligger gläntan där vi ska träffas.
Det är så konstigt att du inte vet det.
Mindre än jag trodde.
- Vad? - Ängen. Jag trodde att den var större.
Den kändes stor för mig.
Men allt är väl större när man är liten.
Större och viktigare.
Du har varit tillbaka sen du var liten, va?
Ja, men jag ser den genom dina ögon nu.
Kan vi titta på den?
Gläntan i skogen?
Kanske, ja.
Efter lunch.
Kanske?
- Jag anar ett problem. - Nej.
Vad?
- Det är bara... - Bara vad?
Det är gläntan.
Ja?
Gläntan är vårt ställe.
Som i vårt ställe.
- Ja. - Som i att jag är han.
Jag är mannen du träffade där.
- Jag vet. - Det är jag. Jag är Henry. Samma Henry.
En dag.
Gillar du inte att jag är här?
Det här stället tillhör mitt andra jag.
- Det är dumt. - Ja, det är det.
Men är det sant?
Du kan försöka vara snäll mot mig. Det kan bli en vana, som nåt vi gör.
- Jag vinner. - Va? Du slog mig igen.
- Jag blir bättre. - Nej, det blir du inte.
Jag är snäll.
Men du ser besviken ut över att jag inte är han.
Du är inte han.
Men jag kommer dit.
Tänk på hur fantastiskt det måste vara att bli kär i rätt ordning?
Kalla mig sentimental, men jag tycker det har rätt fantastiska kvaliteter just nu.
Försiktigt.
- Förlåt. - Kasta inte mina saker sådär.
- Gillar du dam så mycket? - Jag brukade spela dam.
Det här är setet jag använde med honom, med dig.
- Det är gammalt. - Det är gammalt och speciellt för mig.
Det är inget speciellt med gammalt.
Gammalt är vad som händer med nytt om man väntar länge nog.
- Snälla, ge mig en föreläsning. - Varför inte?
Du fattar inte, va?
Ni som inte reser i tiden fattar aldrig.
Ni håller fast vid det förflutna, som om det spelar nån roll.
Eller så oroar ni er för framtiden och den är inte ens här än-
när den enda tiden är nu.
Det är enda tiden som finns.
Nu.
Det förflutna är vad som inte dödade en.
Framtiden kommer att göra det.
Det däremellan är det enda som räknas.
Du.
Du och jag.
Just nu.
Du och jag.
Just nu.
Varför känns alltid sex med dig som om jag kommer att hamna i helvetet?
Jag vet inte, men det är den bästa komplimang jag fått.
Lås dörren.
Du, Clare.
Sätt ner honom.
Lunch om fem minuter.
Okej, lunch. Vi väntas vid bordet.
Tyvärr, nu finns det ingen återvändo.
Nej, gå till ditt rum och fräscha upp dig.
"Fräscha upp dig"? Kallas det så nuförtiden?
Clare?
- Herregud. Du är här. - Hej.
Jag har saknat dig så mycket.
Titta här. Tajt.
- Vem är du? - Vem är jag?
Henry, jag är ditt livs kärlek, kvinnan du gifter dig med.
Förlåt, jag glömmer att inget av det har hänt dig än.
Tidsresor måste vara förvirrande.
Jag heter Alicia.
Alicia, systern?
Precis, älskling, Clares syster.
Och ja, du har haft fullt upp i det här huset.
Några handdukar. De är blå, som du ser. Nu är det nåt blått i rummet. Nöjd?
- Jag har inte gjort nåt. - Har ni träffats?
- Ja, men... - Jävlas du med Henry, Alicia?
Om jag får chansen.
Ställ inte till det med min pojkvän, på nåt sätt.
Om du säger det, syrran.
Kan nån förklara...saker?
- Hon är min lillasyster. - Jag inser det.
Hon känner till dig och gillar att reta folk.
- Jag tror dig. - Förlåt.
Men du gjorde grymma miner.
Förlåt, vänta. Hur känner hon till mig?
- Jag berättade för henne. - Va? Varför?
Jag såg dig några gånger.
Ibland på vintern fick jag ta med dig in.
Jag gömde dig, men Alicia pratade om nakna män i källaren.
Jag fick förklara för att få tyst på henne.
Sa du att jag var tidsresenär och du trodde på det?
Alternativet var att min syster hittade en drös nakna män under huset.
Tidsresor var en sån besvikelse att jag antog att det var sant.
- Du ser ut som Henry på teckningen. - Teckningen?
- Men håret är bättre. Ändra inte på det. - Vilken teckning?
Har du inte sett den? Visa honom. Är den i Chicago?
Den är här. Jag vill inte att han hittar den i lägenheten.
- Varför? Han kommer att älska den. - Precis. Vi måste gå till bordet nu.
- Fräscha upp dig. - Ritade du mig?
- Du måste se den. - Kom igen.
Vad gör du? Skräm honom inte.
Jag ska skrämma dina pojkvänner. Det är min plikt som din lillasyster.
- Han är snygg. - Ja, jag vet.
Det sa du aldrig. - Jag märkte det inte. Jag var kär i honom.
Vill du förklara den? Jag vet inte om alla bitar passar ihop.
Helvete.
Landade jag just på dig naken?
Herregud.
- Jag var ett barn. Nu är han ett barn. - Han är inget barn.
Jag blev kär i en vuxen. Nu dyker han upp och han är ung.
- Ung och snygg. - Det är inte poängen.
- Fan. - Vad är det?
Kranen.
Din jävel!
Skitstövel!
Gör mos av honom.
Helvetes jävlar.
- Han är bara lite åksjuk. - Stackars liten.
- Vi kan vänta med lunchen. - Prata med Nell.
Vi kan skjuta på lunchen en timme. Räcker en timme?
Ja. Det gör det säkert.
- Jag hoppas att han mår bättre snart. - Det kommer han göra.
- Är allt bra? - Ja.
Hur länge har den...?
Har det alltid varit fejk?
Vi borde ha satt in en riktig.
Vi har pratat om det sen vi köpte huset.
Jag har alltid trott att den var riktig.
Hej.
Då kör vi.
Då sätter vi igång.
Du där borta, i den gröna saken.
Ja, du.
Kameran på byggnaden där ser en del av dig.
Men den på pålen där borta ser dig inte alls.
Nu har vi ett ansikte på dig. Tack. Toppen.
Resten av er har vi på bild.
Hej, kamrat.
Välkommen till framtiden.
Det är 2022.
Strunta i mitt hårfäste.
Håll ut.
Vi ska lösa det här.
Okej, för att förtydliga-
bilderna från kamerorna laddas upp på ett par hårddiskar-
som ingen av er har tillgång till.
Min advokatbyrå å andra sidan har redan begärt att få se kvällens material.
Jag hade en aning om att nåt bra var på gång.
Här är mitt råd.
Mitt juridiska råd.
Gå hem, för fan.
Du, Nell.
Hej, Clare.
- Kan vi skjuta på lunchen en timme? - Visst, vad du än behöver.
- Krånglar inte det till det för dig? - Krånglar till det? Nej, det gör det inte.
Varför skulle det spela nån roll?
Vad tyckte du om honom?
- Tyckte om vem, raring? Din unge man? - Ja.
Han är snygg.
Du? Är han rik?
Han har potential.
Det har de alla.
Stor potential.
Se till att han är rik. Det är så jag tänker.
Annars står du vid en diskho resten av livet.
Minns du min låtsaskompis?
Den jag berättade om? Jag hittade honom i skogen.
Var det du? Jag trodde att det var Alicia.
Nej, det var jag.
Ni två var här hela tiden och pladdrade.
Jag antar att allt blandas ihop.
Jag sa till Henry att du var den jag delade mina hemligheter med.
Det var smart av dig eftersom jag inte minns dem så bra.
Vill du ha en kopp te?
Nej, det är bra.
- Kaffe? - Nej, det är bra.
- Du behöver inte göra nåt åt mig. - Inga problem. Jag får betalt för det.
Du är rätt mörbultad. Du kommer undan med det i svagt ljus.
Det blir värre när jag reser i tiden.
Jag vet, kamrat.
- Varför säger du så, "kamrat"? - Jag har polskt påbrå.
Eller, min släkt har det. Polen var kommunistiskt förr.
- De brukade kalla varandra kamrat. - Är det ett skäl för oss att göra det?
Du har aldrig ifrågasatt det förrän nu.
För mig är det 2008. Jag har precis träffat dig.
2008?
- Gillar du mig än? - Gillar jag dig nånsin?
Vi har åtminstone nåt gemensamt.
Jaså? Vad?
Vi är kära i samma kvinna.
Du döljer det inte så bra, kamrat.
Alldeles för uppenbart. Clare vet, jag vet.
Charisse måste ha märkt nåt.
Vet Charisse om det?
Ja.
Svaret är ja.
Jag är rädd att du gillar mig.
Hur har jag det under vilket år det nu är?
Du är fortfarande här.
Med tanke på mitt tillstånd trodde jag inte att jag skulle överleva så länge.
Det här funkar nog inte när jag blir gammal.
- Du är i alla fall kvar 2022. - Jaså?
Väntar du tills jag inte är det längre, så att du kan svepa in?
Jag har ett problem med att du försvinner-
vilket är komplicerat och utmattande.
Vad är det?
Det kommer att krossa mitt hjärta.
Vi är bästa vänner, Henry.
Du lär dig att leva med det.
Eller skulle det finnas ett annat skäl till att jag räddade dig-
genom att ljuga för galna knuttar om kameror?
Fanns det inga kameror?
Självklart fanns det inga jävla kameror.
Jävlar.
Vad?
Tack.
Jag gillar dig.
Jag vet.
Hur kan jag gilla nån som är tänd på min framtida fru?
Saker förändras med tiden.
Till exempel, nuförtiden är jag tänd på din nuvarande fru.
- Jag ska säga vad som inte förändras. - Vad?
Jag vet att det är hopplöst.
Jag har vetat att hon var kär i dig-
innan jag visste vem du var, eller om du var en riktig person.
Det där får du förklara för mig.
Jag såg teckningen.
Vilken teckning?
Clares teckning av dig.
Såg du det i en teckning?
Har du sett den än?
Med ett ansikte som ditt och en sån teckning-
tänkte jag att hon måste vara kär.
Ställ ner kaffet.
Bruckners, 21 september 2022, kl. 19.32 till 20.05.
Skriv ner det när du kommer hem.
Clare?
Jag tror att jag hörde Henry. Jag tror han är tillbaka.
BRUCKNERS 21 SEPTEMBER 2022 KL. 19.32 - 20.05. SÄG TILL GOMEZ.
Henry?
Henry, är du tillbaka?
Ja, jag är tillbaka.
Jag är okej.
Vart tog du vägen?
Gomez. På en bar. Det kvittar.
Hur går det med lunchen?
Den är i princip nu. Ska jag säga att du är sjuk?
Nej.
Jag kommer.
Täck upp för mig, okej?
Okej.
Var snäll mot mig för en gångs skull.
Var du snäll mot mig.
Okej.
Jag ska göra mitt bästa.
Ja, gör det.
Du också.
Fan.
Visst luktar det gott?
Nån annan som gillar doften av soppa?
Vi kan börja. Henry kommer strax.
Jag tror att jag börjar andas in den. Nivån sjunker.
Han är vår gäst. Vi väntar gärna.
Ska jag leta efter honom? Han kanske sitter fast under nåt.
Sluta, Mark.
Jag ska vara ärlig.
- Försiktig, vi har familj vid bordet. - Mark!
Henry och jag har bråkat.
Inget direkt bråkat, men...
- Ni vet... - Sånt med en ny relation.
- Precis. Det är tidigt. - Okej.
Jag förstår, så...
Han kommer snart. Var snälla, är allt jag ber om.
Låt bli att... Förhör honom inte.
Självklart inte.
- Jag syftar på dig, pappa. - Jag?
Vi ska vara snälla. Vi ser fram emot att lära känna honom.
Det var du som bråkade.
Vi bråkade inte direkt.
Det var bara...
Han sa saker som jag inte gillade.
Jag kanske också blev lite för...
Jag vet inte, dömande.
Förlåt. Förlåt, allihop. Ni borde ha börjat utan mig.
Det doftar underbart.
Nej.
Det här? Jag behöver inte berätta för er.
Säg aldrig emot Clare, eller hur?
Jag slog honom inte. Jag slog dig inte.
- Nej, hon slog mig inte. - Det var bara allmänt...
Slitage?
- Jag ramlade i duschen. - Han föll.
- Illa. Jag ställde verkligen till det. - Det var ett rejält fall.
Varför sa du inget?
Jag glömde.
- Glömde? - Ja, hon glömde.
- På grund av bråket. - Nej, vi bråkade inte.
Vi bråkar aldrig, eller hur?
Jo, vi bråkade. Jag förklarade nyss.
- Okej. - Jag var fördömande. Minns du?
- Jag var fördömande? - Clare sa just det.
Jag sa bara att det var därför jag hade dåligt samvete-
för att jag glömde bort fallet.
- Visst. Självklart. - Det var inget bråk, bara...
Henry, dina föräldrar då? Clare har inte nämnt dem.
Hon glömde nog.
Pappa spelar viol för Chicagos filharmoniska orkester.
- Fantastiskt. - Vi har varit på sett dem.
- Mer än en gång. - Vi måste ha sett din far.
Ja, jag antar det.
Det är så imponerande. Är han försteviolinist?
Nej, bara violinist.
Din mamma, då?
- Min mor dog när jag var liten. - Jag beklagar.
Hon var sångerska. Jobbade med min pappa.
Hans mamma var Annette Lyn Robinson.
- Nej? På riktigt? Menar du det? - Hon var nåt alldeles extra.
Hon var fantastisk.
Vi har många av hennes inspelningar här.
Du vet väl vem det är, Philip?
Självklart. Hon var en enastående artist. En fantastisk kvinna.
Jag tyckte det, men hon var min mamma.
Men den här soppan... Den luktar jättegott.
Förlåt att jag försenade allt genom att ramla som en idiot.
- Alicia är cellist. - Jag är frisör.
Alicia spelar cello. Det är hennes dröm.
Nej, jag är frisör. Jag gillar att vara frisör.
Ursäkta, jag har en fråga.
Du var sen för att du ramlade i duschen.
Vi har pratat om det här.
- När bråkade ni? - Spelar det nån roll?
Bråket fick dig att glömma att Henry skadade sig.
Det måste ha varit efter, men jag förstår inte hur ni hann.
Vi är inte i rätten, Mark. Är vi i rätten nu?
Jag jobbar inte i rätten. Jag förstår inte när ni kunde ha bråkat.
Vi bråkade inte. Jag var bara fördömande.
Lite kritisk.
Låt det vara.
Henrys far kan ge dig lektioner.
- Jag ber om ursäkt. - Han är violinist.
- Han kan lära dig. - Att klippa hår? Gör han det?
Han kan få dig på rätt spår igen.
Jag är på rätt spår. Jag gör nåt jag är bra på.
Varför tjatar du om cello, som jag sög på?
En mor får vara stolt över sin dotter. Cellisten och konstnären.
- Jag studerar konst. - Det är att vara besviken.
Det är inte att vara besviken att veta att...
Jo, det är det.
Du blöder.
Ursäkta.
Jag trodde att jag hade fixat allt.
Jag skar mig.
Oroa er inte, jag har städat.
Det är som nytt.
Okej.
Bara så att jag förstår...
Du ligger på badrumsgolvet, naken och blödande-
och på nåt sätt, just i det ögonblicket, blir Clare lite för kritisk.
Och sen lämnar hon dig där-
glömmer hela incidenten, men har ändå ett vagt minne av-
att hon kanske var lite dömande.
Är det allt?
Dra åt helvete.
Verkligen. Dra för fan åt helvete.
Vet du vad jag har fått nog av? Allt.
Mamma. Din dotter är frisör.
Hon är nöjd med det och det är helt okej.
Din andra dotter är konststudent, vilket innebär att hon måste bli bra på bankrån-
för tyvärr ska hon gifta sig med en bibliotekarie.
Och din enda son är en sån jävla skitstövel-
att han gjorde det omöjliga och blev advokat utan att bli märkbart värre.
Det här måste du leva med.
Tack för den jävla soppan.
Ursäkta mig.
Sa hon "gifta sig"?
Clare?
Clare, är du där?
Henry.
Hej.
Det är okej. Det finns inget du kan göra.
Fan.
Vart ska hon?
Hon letar efter mig.
HENRY ÄR 28 OCH 38
När man är ung ser man bara det man vill se.
Inget kommer i vägen för sagan.
När man blir stor klarnar ens sikt-
och man ser så mycket mindre.
De är okej. Min mamma och pappa. Till och med Mark.
De är bara...människor.
Det tar för lång tid att inse det. Att ens mamma och pappa är bara människor.
Hon tog med den till Chicago när hon saknade dig.
Om du hade bett mig hade jag kunnat sminka över blåmärkena.
Kan du hjälpa mig?
Hjälpa dig med vad?
Clare?
Det här stället betyder visst inget för dig.
Får du inte ens déjà vu?
Jag tänkte göra en stor ceremoni av att ta hit dig för första gången. Förlåt.
Det kvittar.
Jag är här nu.
Ja.
Jag är här nu.
Vad tycker du?
Hon är rätt bra, din syster.
Tänker du säga vad du tycker?
Jag har inga vänner som heter Henry.
Det är okej. Jag lovar att jag är en vän.
- Har du sett dinosaurier? - Jag kittlade en på magen en gång.
Har du en fru?
- Lustigt nog heter hon Clare. - Som jag.
- Jag försvinner. - Får jag titta på?
- Kommer du tillbaka? - Jag kommer tillbaka många gånger.
Jag har dumma idéer ibland.
Din fru heter Clare.
- Jag tror du är gift med mig. - Vi är inte gifta i framtiden.
Du kan vara där ute nånstans och dö, någonstans i tiden.
Hej, Henry.
Du har aldrig kysst mig.
Jo, en miljon gånger.
- Varför måste jag alltid vänta? - Låt det hända.
- Du ställde en fråga. - Clare Abshire.
Vill du gifta dig med mig?
Du ställde en fråga i gläntan en gång, eller du kommer att göra det.
Och jag svarade aldrig.
Vad var frågan?
Svaret är ja.
Ja. Herregud, ja.
- Och förlåt. - För vad?
Jag älskade dig från början.
Från när jag träffade dig i det där dumma biblioteket, var jag kär i dig.
Jag väntade mig bara nån annan.
Det är okej.
Det kan jag göra.
Jag kan vara nån annan.