Nevybrala jsem si Henryho a Henry si nevybral mě.
Prostě jsme se jeden druhému přihodili.
Ve špatném pořadí.
Až nahoru.
Ahoj. Tady je Henry.
Až nahoru.
Lidi mluví o nezávislosti jednání.
Všichni pořád musí nezávisle jednat.
Ale něco vám řeknu.
Když jde o zamilování, nikdo nejedná nezávisle.
Proto se říká "padnout do toho".
- Byla u toho receptu fotka? - Jo.
Tohle má být tohle?
Jste zamilovaní?
Doufám, že ano.
Ale položte si tuto otázku:
Když se to stalo, zvolili jste si koho?
Kdy? Jak?
Podobá se ta osoba, které teď patří velká část vašeho života,
té, kterou jste si představovali?
Objevila se, kdy měla?
Je něco z toho, jak jste plánovali?
Až úplně nahoru, pokračuj pořád nahoru.
Říkal jsem si, že jít nahoru je dobrá volba.
Rozhodnutí neděláte, rozhodnutí si vás najdou.
Pevně se držte a říkejte tomu plán.
Ne, že bych neuměla vařit, ale rozhodla jsem se nevařit.
Ale dnes vaříš?
Vařím jen napůl. Podívej na to kuře.
Což znamená, že se ti definitivně líbí.
Buď to, anebo ho totálně nesnesu.
Když už mluvíme o nesnesitelném...
Jediný rozdíl se mnou a Henrym je v tom, že je to celé zamotané.
A to znamená, že čas od času víme, co přijde.
Jen útržky. Všechno ne.
Pár záhybů v řece.
Mladík z knihovny.
- Říká mi tak? - Ona ti říká Henry.
A jak říká tobě?
Gomez.
Těší mě.
Pojď dál.
Tu a tam potkáte někoho, kdo už vás nenávidí.
Díky.
A vy netušíte proč. Zatím.
- Hezké. - Ty jsi u ní v bytě ještě nebyl?
A proč z toho máš takovou radost?
Kdo tvrdí, že mám radost?
Ten obří úsměv na tvém obrovském obličeji mi málem vypích oko.
- Hodně vtipkuješ. - Jako na horský dráze.
Koťátka moje, přinesl jsem vám novou hračku.
Slyší na jméno Henry, ale můžete mu říkat mladík z knihovny.
- A hodně vtipkuje. - Říkejte mi prostě Henry.
Mladík z knihovny jsem jen v boji se zločinem.
Jaké máš superschopnosti?
Deweyho desetinný systém a rychlo-ukládání.
Při bankovní loupeži to nemá požadovaný efekt, ale stále doufám.
Vidíte? Vtípek za vtípkem. Řekl už čtyři vtipy.
Kdo by to počítal? Pět.
- Ahoj. Ahoj. - Ahoj.
- Jsem Charisse. Clařina spolubydlící. - Jo, patří ke mně.
Proto já jsem byl v tomhle bytě mnohokrát.
- Potřebuju ho na zvedání těžkých předmětů. - A na sex. Nezapomeň na sex.
Vsadím se, že se snaží. Šest.
- Pivo? - Jo.
- Gomezi, dej mu pivo. - Pivo je v lednici.
Jo, pivo je v lednici, tak mu podej jedno z lednice, Gomezi.
Takže to je...
Jo, ještě se na tom pracuje.
No tak dobře.
Je špatné, když je kuře takhle růžové?
To záleží. Budeme ho jíst, nebo oživovat?
Budeme mít kuře a rizoto s šiitake.
S dýní a zálivkou z piniových ořechů.
Umí tu někdo z vás vůbec vařit?
Výborně. Díky. Myslím, že z toho možná něco ukuchtím.
Mladík z knihovny přebírá velení.
- Běhá mi mráz po zádech. - Jo, to ti přeju. Dej mi zástěru.
- Má přijít ještě někdo? - Ne.
Clare? Clare, mohl bych jen...?
Clare nikdy neřekla, že umíš vařit.
Nebo že existuješ.
- Clare, mohl bych jen...? - Co?
Ten chlapík.
Myslím, že jsem ho už někde viděl.
Tak teď ho vidíš znovu.
Takže přines mému klukovi zástěru.
Vědění dopředu se někdy hodí.
Vědět, co přijde, může být zvláštní, ale i užitečné.
Někdy to může být tragédie.
- Někdy to může být fraška. - A někdy to může být obojí.
- Jak dlouho se s Clare scházíte? - Komplikovaná otázka.
Ne, není. Co je na ní komplikovaného?
- No... - Já s ní bydlím.
Vídám ji každý den. Kdy se s ní vídáš ty?
- Čas od času. - Cože?
Náhodou to bylo vtipné, jen to musíš vidět v kontextu.
Pořád vtipkuješ, mladíku z knihovny?
Vlastně mi už docházel materiál. Díky Bohu, že jsi zpátky.
Henry, mohl bys sem na chvíli?
Jo, to rozhodně můžu.
Mohli byste nás na chviličku omluvit, prosím? Díky.
Někdo zvoní. Je to pro tebe.
- Kdo je to? - Ty.
- Dobře, ale kdo? - Ty.
- Cože? Já? - Jo.
Ahoj, mladej. Asi jsem právě vyděsil Clare.
Jo a pořád tě slyším.
Promiň, staříku, zrovna tu mám
velmi nepříjemnou situaci, která se stále vyvíjí.
HENRYMU JE 28 A 41
Ale za 13 let budeš nahý a utíkat před policií. Pusť mě dovnitř.
Právě jsem potkal její kámoše a už mě nesnáší.
Není vhodná chvíle na to, abych tu byl dvojitě.
No jo, ale hádej, kdo přijde na večeři.
Ahoj, Henry.
ZAKLETÝ V ČASE
Vyměnilas mi oblečení.
Proč jsem oblečený takhle?
Budeme mluvit o tom, co máš na sobě?
Teda, sluší ti to.
Je 24. května.
- Všechno nejlepší. - 2006.
Proto jsme na tvé narozeniny takhle ohození?
2006.
Je to důležité, 2006?
Vzdávám se. Proč je to důležité?
Hele, počkej.
Je ti osmnáct?
HENRYMU JE 41, CLARE 18
- Dnes. - Osmnáct.
- Dobře. - Kolik je tobě?
- Mně je jednačtyřicet. - Jednačtyřicet.
Líbí se mi, když šedivíš. Je to vážně roztomilé.
Cítím jistotu, když šedivíš.
Posaď se ke mně.
Proč?
Protože to tak děláme.
Sedíme a povídáme si.
Jo, ale...
- Jo, ale co? - Je ti...
- Teď je ti osmnáct. - A?
- A já jsem ženatý. - Se mnou.
- Vlastně ne. - Ale ano.
- Ale ne teď. - Ano, právě teď.
Je ti 41, jsi ženatý a já jsem ta, kterou sis vzal.
Jak žena, kterou jsem nechal v posteli samotnou, moje žena, bude cítit,
když jsem proklouznul v čase a v podstatě, no,
sedím na dece s její 18letou verzí?
- Nostalgicky? - Podle mě by ji to ranilo.
- Podle mě ne. - Ano.
Mluvíme tu o mně.
Opravuješ mě v tom, co si budu myslet?
Rozhodně jsme manželé.
Clare, tohle má svoje pravidla.
Ustanovil jsem si pravidla, když to začalo a neporuším je.
Pravidla o sezení na dece
- s člověkem? - No, ne.
S někým, s kým přesně na tomhle místě pravidelně sedáváš?
Jo, ale...
- je ti osmnáct. - Ano.
- Jsi kompletně... - Co jsem?
Mám svá pravidla.
Už žádná nepotřebuješ. Tady jsme skončili.
- Jak to myslíš, skončili? - Je 24. května 2006.
- Máš narozeniny. Fajn. - A?
- A co? - Ježíši, ty si to nepamatuješ?
Sto padesát dva schůzek, po dobu 12 let.
Končíme.
Loučíme se, tohle je naposledy, kdy jsme na téhle mýtině.
A já ani nevím, na jak dlouho.
Jsi v pohodě?
Aspoň mi řekni, na jak dlouho.
Dva roky.
- Dva roky? - Tak nějak.
Pak potkáš mladšího mě. Ten se ale vyděsí.
- Co mám dva roky dělat? - Je to tvůj život. Užívej si ho.
Nemysli na to, co přijde, protože to stejně přijde.
Dělej, co máš ráda.
Seznamuj se s lidmi. Buď s lidmi.
- Být s nimi? - Jo.
- Být? - Prostě, však víš...
- Je "být s" taťkovskou mluvou...? - Poslyš, Clare.
Někde tam jsem, 26letý já,
a nešetřím se pro tebe, protože ani nevím, že existuješ.
Takže se nešetři ty pro mě.
Šetřit se.
Chtěla jsem, abys byl můj první.
Ale já nechci být tvůj.
Chci být tvůj poslední, Clare.
- Dva roky? - Jo.
A... chvilku.
- Jak dlouhá ta chvilka je? - Nech to plynout.
- Nikdy jsi mě nepolíbil, víš? - Políbil jsem tě už milionkrát.
V tom případě ti to jistě jde skvěle.
Hej, hej.
Musíme vstávat.
Musíme vstát.
Teď? Prosím, no tak.
- Kolik je hodin? - Asi tři.
Musíš jít. Rychle, Charisse se vrátí.
CLARE JE 19, GOMESOVI 32
- Jsi v pořádku? - Jo.
Jo, bezva.
Skoro jsem tě nemohl najít.
Je to tady tak velké, nemůžu si na to zvyknout.
Jak si to tu vy dvě můžete dovolit?
Vykrádáte banky?
- Můžu taky vykrádat banky? - Za tři měsíce to tu zbourají.
Až na to, že plány se změní a bude to tu i za 20 let.
- Jak to víš? - Když jsem byla malá, dostala jsem tip.
Jako malá jsi dostala tip na nemovitost?
- Od koho? - Gomezi, mohl bys zmlknout?
- Hej. Hej, jsi v pořádku? - Ne!
Jo. Jsem v pohodě. Jsem...
- v pohodě. - Bože.
Bylo to hrozný, že? Jako já.
Jistěže ne. Proč si to myslíš?
Měli jsme sex a teď brečíš.
Těžko se to bere jako pozitivní reakce.
Nebrečím proto, že jsi hrozný v sexu.
Brečím kvůli tomu, co jsme teď udělali Charisse.
Protože jsem zradila svou nejlepší kamarádku se svým kamarádem.
- A možná si i posrala zbytek života. - Díky Bohu.
Díky Bohu ohledně toho sexu. Ne díky Bohu ohledně toho druhého.
To je samozřejmě fakt zlý.
Aby bylo jasno, byla jsem opilá,
nenávidím se
a už se to nebude nikdy opakovat.
Víš, já myslel, že jsi lesba.
Za těchto okolností bude těžké to brát jako kompliment.
Ne, za lesbu jsem tě považoval proto, že jsi sama.
Uvědomuješ si, že lesby nejsou samy? Zdá se, že ti někdo něco zatajil.
Kdo je Henry?
- Nevím. Kdo je to? - Opakovalas jeho jméno ze spaní.
Jo tak, ten Henry.
Jo, ten Henry.
Kdo je to?
Můj milenec.
Co? Co je? Co?
Myslel jsem, že nikoho nemáš. Myslel jsem, že jsi sama.
Je od tebe hezké, že ses nade mnou slitoval,
když tvoje přítelkyně odjela do Bostonu. Zkontroluj si škrábance na zádech.
- Já škrábu. - Charisse miluju.
To je dobře. Myslela jsem si to.
Vy s Charisse jste skuteční. Takže teď musíš...
Ale tebe miluju víc.
Tak a je to. Řekl jsem to.
Zní to divně, když to říkám nahlas.
Mohla bych tě poučovat a říct ti, že tě to přejde.
- Prosím, nedělej to. - Místo toho ti řeknu pravdu,
která je mnohem horší.
Já tě nemiluju. Miluju Henryho.
Miluju Henryho mnohem víc, než bych mohla milovat tebe nebo někoho jiného.
A kde je?
Kde je ten Henry?
- Proč jsme ho nikdy neviděli? - Vrátí se asi za rok.
To musí být ale chlap.
Když může odejít od ženy jako ty a čekat, že na něj budeš čekat.
Možná jsem skvělá ženská,
protože na něj chci počkat, ale tuhle možnost přeskočíme.
Ale nepočkalas na něj, vyspala ses se mnou.
A to jsem řekl dřív, než jsem to promyslel.
Dobře. Poslouchej. Až mě příště uvidíš, všechno bude normální.
Nebudu o tom mluvit.
Ale teď buď milý a odejdi, prosím.
Tady je Clare. Nechte mi vzkaz.
Clare, jestli jsi neslyšela moje poslední dvě zprávy, tak je neposlouchej.
V té první jsem byl emocionální a v té druhé
se omlouvám za to, že jsem byl emocionální,
- ale bohužel mě to zase vzalo. - Nech mě být!
Nech mě sakra být!
Proč je to tak pokaždý? Kurva pokaždý.
- Naser si! - Ta záležitost je uzavřená, to chápu.
Ať je ten Henry kdokoliv, musí být velmi výjimečný.
Těším se, až ho poznám.
- Tak jo, ahoj. - Dej mi pokoj!
- Co kurva? Co to má kurva bejt? - Promiňte, pane.
- Říkala, ať za ní nechodíte. - Kdo jako seš?
Nikdo. Ale říkala, ať za ní nechodíte,
HENRYMU JE 27
tak byste asi neměl tímhle směrem jít.
Slečno. Jestli chcete jít domů a nechcete, aby vás sledoval,
rád ho tu zdržím.
- Děkuju. - Ta ulice ti patří,
- určuješ tu pravidla? - Není to moje ulice, ne.
Ale moc rád tě s ní praštím.
Fajn.
- Co si myslíš o Gomezovi? - Jak to myslíš, co si o něm myslím?
Je to můj kámoš, jste mí nejlepší kámoši.
Myslím, že je do tebe blázen.
Ne!
Musela sis toho všimnout. Jak se na tebe dívá.
- Jak? - Já to naprosto chápu.
- Jsi krásná žena. - Sklapni. Ty jsi krásná.
- Gomez miluje tebe. - Myslí si, že jsi lesba.
Tak a je to. Nic nehrozí.
Jsem lesba a ty jsi krásná žena.
Cítím to naprosto stejně.
Jako jak?
Panebože. Co to bylo? Co to bylo? Panebože,
- co to bylo? - Promiň.
- Ne, neomlouvej se. - Myslela jsem... Nemyslela jsem.
- To nic, vážně. - Udělala jsem to špatně?
- Bože, vůbec ne. Bylo to... - Někdy se mi zdá, že moc slintám.
- Gomez si pak utírá bradu. - Charisse, přestaň.
- Poslouchej. - Promiň.
Neomlouvej se. To nic.
Je to jen, no, však víš, jsi moje nejlepší kámoška.
Gomez je můj nejlepší kámoš. Nikdy bych nemohla...
Nikdy bych nemohla zradit nejlepšího kámoše s mou nejlepší kamarádkou.
Dobře? To by bylo hrůzné.
Kromě toho, teď mám okurkovou sezónu. Dobrovolně.
A zatímco probíhá, nechci si život
ještě víc komplikovat. Víš?
- Dobře. - Dobře.
Jo.
- Clare. Clare. - Co se děje?
Mám pravidla. Jedním z nich je, že na téhle mýtině nic nebude.
Pravidla sis určil pro sebe. Nedělals je pro mě.
- Clare. - Dva roky tě neuvidím.
- Já vím, ale to nejde. - Jsem tvoje žena.
Mé ženě je 33 let a čeká na mě v posteli.
Tvoje žena je tady a už čekala dost dlouho.
- Nejsme manželé. - Ano, jsme.
Počkej, zatím za mě nejsi vdaná.
V čem tom svatba změní? Co máš za problém?
Nemůžeš mít sex, dokud nejsi zasnoubený?
O to tu nejde. Nikdy jsem tě ani nepožádal o ruku.
Je to tímhle místem. Touhle mýtinou. Kde jsem tě viděl vyrůstat.
Kde jsem tě před týdnem učil francouzská slovesa, dámu.
Kde jsem tě vychovával jako štěně. Připravoval jsem si tě.
Clare, o to tu jde. Jasný? Promiň, ale nemůžu.
Tady ne.
Tys mě nikdy nepožádal o ruku?
- Promiň, co? - Tys mě nepožádal o ruku?
Věděli jsme, že se to stane. Bylo to nevyhnutelné.
- Není. - Ano, je.
- Tak to funguje. - Ale je to v budoucnosti.
- Na tom nezáleží. - Záleží.
Nezáleží. Tak funguje čas.
Nevezmu si tě, protože mi to diktuje čas.
Vezmu si tě, protože chci. Nikdy si tě nevezmu,
- pokud mě nepožádáš o ruku. - Clare...
Nikdy se nenaskytne lepší čas ani místo.
Na mé 18. narozeniny?
Přímo tady?
Na místě, kde jsem si tě zaučila.
Manželi, požádej mě!
Clare Abshireová...
ženo, vezmeš si mě?
Co je to...?
No, auto by sis taky nekoupil, aniž by sis ho vyzkoušel, že?
Tak to nepůjde.
Nahou jsem tě už viděl. Mnohokrát.
- V osmnácti? - Clare?
Jak povrchní podle tebe jsem?
Clare?
Clare.
Jsi v pořádku?
Jo.
Proč pláčeš?
Dva roky tě neuvidím.
- Ale zase se potkáme. - Proč musím pořád čekat?
To já jsem musel čekat.
Ty mě znáš celý život. Já jsem tě potkal až ve 28.
Jo, ale tys nevěděl, že čekáš,
byls zaneprázdněný šukáním jiných holek.
Máš dva roky na to, aby sis sama užila.
Jsme spolu.
- Odteď už to nebude nikdo jiný. - Za dva roky.
- Na něco ses mě ptal. - Na co?
Vážně?
Jo na to.
Myslím, že jsem si to už rozmyslela.
- Promiň. - Promiň?
- Tak jo. Dva roky. Promiň. - Henry, ne.
Sbohem, Clare.
Ne, ne, ne. To nic. To nic. Všechno je v pořádku. To nic.
Mám ho. Mám ho.
SLUNEČNÍ HODINY KNIHA POZNÁMEK
24. KVĚTNA 2006
- Haló? - Clare?
Clare, tady je Henry. Nevím, který je rok. Jsi to ty?
- Henry? - Jo. Jo, jsem Henry.
Henry už je tady.
Ježíši Kriste.
- Henry? - Jo. Skoč pro něj. Dojdi pro Henryho.
- Kde mám oblečení? - Jaké oblečení?
Copak tu nebydlíš? Nemáš tu oblečení?
- Jsem tu poprvé. - Sakra, vážně?
- To bys měl vědět. - Co?
- Tohle by sis měl pamatovat. - Proč?
Tak ty si nepamatuješ svou první návštěvu v mé ložnici?
To on nedává dostatečně pozor.
Takže za tvou špatnou paměť můžu já.
- Doslova. - Přestaňte.
Odkud jsi? Kolik ti je?
- Je mi jednačtyřicet. - Jednačtyřicet.
- Takže je to pro tebe před 13 lety? - Jo, asi před 13.
Není to divné? Jak spolu můžete vůbec mluvit?
- Proč bychom neměli? - Musíš si pamatovat
všechno, co řekne on, co řeknu já, co řekneš ty sám.
Jako bys měl scénář.
Pamatuješ si všechno, cos před 13 lety řekla? Před 13 dny?
- Co takhle včera? - Takový rozhovor bych si pamatovala.
Jo, a taky pije.
Mohl by sis něco oblíct? Ručník, cokoli?
- Pohoršuje tě tvé nahé tělo? - Deprimuje mě. Co se stalo?
- Neřekla bych, mně se pořád líbí, zlato. - Díky, zlato.
- Neflirtuj s ním. - Odkud ses tu vzal?
Chvilku se ukážu tady a chvilku tam. Asi tak.
- S kým se ukazuješ? - No tak, nesahat.
Začíná se mu to líbit. Ježíši Kriste, ovládej se.
Nejhorší rande v životě. Někdo jiný má za mě erekci.
- Kuře a rizoto s šiitake, to je to rande. - Jo.
- Do prdele. Gomez. - Gomez?
Jo. Už si začínám vzpomínat.
Polož to pití, je jako rušička.
- Clare? Jsi v pořádku? - Jo?
Je u sebe v ložnici se svým novým sexy přítelem, ale tys sem vešel.
Clare, jsi v pořádku?
- Jo, jsem v pohodě. Co se děje? - Nic, jen...
Chtěl jsem se ujistit, že je všechno v pořádku.
Všechno je v pořádku. Díky, Gomezi.
Kreténe.
- Cos říkal? - Já jsem neříkal.
To bylo u dveří. Zajdeš tam?
- Kdo je to? - Nevím. Byl bys tak hodný?
- Jo. - Děkuji. Děkuji.
- Proč jsi to udělal? - Co?
- Nazval ho kreténem. - Mluvil jsem sám se sebou.
- Přestaňte. Gomez je v pohodě. - Už teď ho nenávidím.
- Je to můj nejlepší kámoš. - Není.
- Je. - Jo,
tvůj nejlepší přítel má zálusk na tvou ženu.
Nevěřil bych nikomu, kdo by neměl.
Henry, říkáš jen správné věci.
Co je to s tebou? Jeden úsměv a máš ho jako tyč.
- Proč stojíš za dveřmi? - Začínám si vzpomínat na ten večer.
Za to, co přijde, se omlouvám.
Gomezi, prosím tě, nechal bys nás o samotě?
Nevěděla jsem, že má rád zrzky.
- To bude potřeba vysvětlit. - Říkala, že je tvoje kámoška,
- tak jsem ji pustila. Ne... - To vidím.
- ...chtěla jsem... - Mockrát děkuju.
- Jsem Henryho holka. - Já taky.
Naštěstí můžeme mít dvojrande.
S krátkými vlasy jsem tě ještě neviděla.
- Jak se máš, Ingrid? - To mi řekni ty.
Jak se mi daří teď, v budoucnosti, nebo už nejsme v kontaktu?
- Takže ty o tom cestování v čase víš? - Všechno.
Vím to dýl než ty.
Znám ho od svých šesti let, takže...
- Šest? Odpor. - Dobře. Měli bychom jít. Půjdeme.
- Napijeme se? - Napijeme se?
Proč ne?
- Co bude teď? - Večeře.
- Co se stane u večeře? - Všichni si řeknou pravdu.
I já?
Dvakrát.
Hezký byt. Myslela jsem, že jsi studentka.
Jo, znáš to, rodiče.
Jo tak, je i bohatá.
Jak jsi to tu našla?
Nechalas mu vzkaz ohledně večeře.
Poslouchám všechny jeho vzkazy, důrazně to doporučuju.
Zmínil se o mně vůbec?
Říkal, že spolu nejste moc šťastní. Že se stejně asi rozejdete.
To dává smysl.
To řekl i o té přede mnou.
Také mi řekl, že toho nemáte moc společného.
Tak to se mýlí. Oba máme rádi stejné věci.
Pití a šukání a jeho.
Miluju ho.
Nevypadáš z toho moc nadšeně.
Nevěděla jsem, že to je možné.
Všechno v pořádku?
Jo. To jsou mí přátelé Gomez a Charisse. Myslím, že jste se seznámili.
Gomezi, Charisse, to je Ingrid, přítelkyně mého přítele.
- Už jsme se viděli. - Myslím, že ne.
- Henryho přítelkyně? - Jo.
- Promiňte, nevím, kdo jste. - Ale víte.
- Vážně nevím. - Můžeme?
- Ono vám to dojde. - Nevím, kdo jste.
Omlouvám se za svou poškozenou paměť.
Není vůbec vadná. Byla jste šíleně opilá.
Bez urážky. Pití je v pohodě. Charisse pije jako duha.
Nepiju.
Jak se tu všichni máme? Ingrid, zůstaneš na večeři?
Dělám kuře, rizoto s šiitake a dresing s piniovými oříšky.
Vyliž si.
- Mně nepřipadá, že bys vařil. - Jsi si jistý? Podívám se.
- Ahoj. - Jak se tam všichni máte?
- V pohodě. - Vidíš? Vypadá to, že vařím.
- Ahojte, všichni. - Co jsi k čertu zač?
- Koho ti připomíná? - Tebe.
- Přesně. - To je tvůj táta?
- Sklapni. - Vážně to jako vysvětlíme?
Vysvětlování je někdy u přátel jediná možnost.
- Fakt to jsou naši přátelé? - Nejlepší přátelé.
- I tenhle? - Jo.
Ježíši Kriste.
Jak to myslíš, že jsi přesně ten, komu se podobáš?
Podobáš se jemu.
Je tvoje dvojče? Tvoje starší dvojče?
Takže víte o té nehodě, při které mi zemřela máma?
- Ne. - Ne. Došlo k autonehodě.
Matka při ní zemřela, byl jsem s ní a tohle se mi stalo.
- Dobře. - Stejná tvář. Stejná jizva. Starší.
Do toho, zkus to vyřešit.
- Nehraj si. Vysvětli to. - Co má vysvětlit?
Jsme tu dva, jsme totožní, on je starší než já.
Do toho, chytrolíne.
Bože můj.
- Vidím, jak se mu rozsvěcuje. - Jste klony.
- Cože? - Klony. Ježíši, ušetři nás té své sci-fi.
- Žádné klony neexistují. - Cestovatelé v čase.
- Klony... - Má genetickou vadu.
V podstatě se propadá časem.
- Nemůže si pomoct. - Já jsem z roku 2008.
- Ze které doby jsi ty? - 2021.
Jak můžete...?
Já nechápu... co tím jako myslíš, že...
- On má genetickou vadu. - Mám něco v nepořádku s DNA.
Pohazuje to se mnou v čase jako s horkou bramborou.
- Ne pořád, ale často. - Stává se to, když jsem ve stresu,
někdy jen tak, nevím proč.
Zmizím a objevím se někde jinde v minulosti nebo v budoucnu.
Chvíli se tam zdržím, a když mám štěstí, vrátím se domů.
- Někdy dojde k objížďce. - Někdy jsme tam dva.
Takže když Ingrid chce, abych si vylízal, existuje možnost, že se to může stát.
- Zase. - No tak. Bylo mi 16.
Nějaké otázky?
Proč máš na sobě deku?
Od chvíle, co jsem ho potkala, Henry nebyl nikdy jedním člověkem.
Byl jako řeka.
Protékal kolem lidí, které potkal.
Když jsi byl bouře, byl také bouří.
Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že v řece přežijete jen jedním způsobem.
Musíte být kamenem.
- Víte, v Návratu do budoucnosti... - To nedělej.
- Co? - Nedívejte se s ním na to. On kibicuje.
- Je to velmi zavádějící. - Ten film miluju.
- Jo, hlavně ho neber vážně. - Je to komedie.
Možná pro tebe. Je to velmi nevkusné.
Mohl bych si půjčit pero a papír?
- Jistě. Proč? - Vzpomínám si na tuhle konverzaci.
Vzpomínáš si?
- Neboj. - Díky.
Kvantový skok.
- Prosím? - Ten seriál Kvantový skok.
Na televizi moc nekoukám. Vyvolává to cestování v čase.
Je o chlapíkovi, který se pohybuje v čase
a napravuje věci, které se kdysi zvrtly.
- Já věci nenapravuju. - Proč ne?
Čas se stane jen jednou. Druhou šanci nemáš. Nic nezměníš.
Jo, ale svými schopnostmi toho uvidíš mnohem víc.
- Cože? - S mými schopnostmi?
Vidím totéž, co ty, jen ve špatném pořadí. To je dyslexie.
Jo, ale ty bys mohl řešit zločiny.
- Jak? - Mohl bys je vidět.
To ty taky.
Ale ty můžeš vidět, jak se v minulosti staly.
Jsme v Chicagu, můžeš si zajít do Garfieldova parku
a vidět zločinů, kolik chceš, nemusíš u toho být nahý.
- Hej. Co takhle tipy na burzu? - Posluž si.
- Co to je? - Tipy na burzu.
- Jo. Ale právě jsem se zeptal. - Jo.
Slyšel jsem tě už napoprvé. Je to složitý způsob konání.
S Clare se obvykle držíme čísel v loterii.
- Vážně? - Vážně?
Tak financujeme náš rokenrolový životní styl.
Kurva! To rizoto je skvělé.
Dobře. Ale proč financujeme Gomezův rokenrolový životní styl?
Jsou to tví nejlepší přátelé, musíš se o ně starat.
Nikoho lepšího než Gomeze neseženu?
Jo, Gomez a Charisse jsou ti nejlepší pro všechny.
Jsi si těmihle fakt jistý?
Jsem. Jsem z budoucnosti.
A tohle je v pořádku. To nic neovlivní?
- Ovlivnit co? - Jako síť času.
- Cože? Jakou síť? - Síť?
- Síť času. - Určitě je to síť?
To existuje?
Jo. Musí to být nějaká časová stavba.
- Ale síť? - Ano.
Nezpůsobí to dočasné časové anomálie?
- Netflix? - Mohl bys zabránit pohromám.
- Ne. - Mohl bys lidi varovat.
"Ahoj, jsem nahý cestovatel v čase, do toho vlaku nenastupujte."
- Mohl bys to zkusit. - Nepamatuju si každou srážku vlaků,
omlouvám se.
Vážně? Chirurgické masky?
Proč ne?
- Cože? - Pracuješ v knihovně.
- Proč si nezapamatuješ vlakové katastrofy? - Nikdy jsem v takové situaci nebyl,
takže to prostě nechme být.
Ježíši. Podívej se na sebe.
Co jako?
Zapamatuj si vlakové katastrofy.
Sotva se postará sám o sebe
a ty si myslíš, že by měl někde zachraňovat ostatní.
Jako nějakej superhrdina.
Dospěj.
Myslím, že Clare dobře ví, že nejsem superhrdina.
Vsadím se, že to ví, drahý.
Vsadím se, že ví.
A proto tě zas tak moc nemiluje.
Jak se opovažuješ.
- Jak se opovažuješ. - Promiň, nechtěla jsem tě urazit.
Ale pokud mi chceš přebrat kluka, bylo by fajn, kdybys ho ocenila,
nebo se aspoň snažila pochopit, čím prochází.
- Já to chápu. - Myslím, že ne.
Myslím, že ano.
- Milovala jsem ho od svých šesti let. - Ne, ne. Milovalas toho.
George Clooneyho v dece.
Muže z katalogu.
Tvého hrdinu.
Já miluju toho skutečného.
Nikdy si nestříhej vlasy, krasavče. Zůstaň divoký.
Vím, že je to těžké. Vím, že to není fér, ale já vážně...
Jsem mrtvá?
Protože z toho, jak se na mě díváš...
O co jde?
Jsem mrtvá?
Ingrid, ty víš, že o budoucnosti nemluvím.
Kromě Netflixu? Kromě posraných burzovních tipů?
Zlato, na něco se ptám.
Podívej se mi do očí a řekni mi to.
Jsem mrtvá?
Připadáš mi velice živá.
V budoucnosti.
V budoucnosti jsou všichni mrtví.
Dobře.
Jak jsem to udělala?
Bože, doufám, že práškama.
Nebo to byl zase bordel?
Mám právo to vědět.
Ingrid.
Je mi jednačtyřicet let.
Staršího než 42 jsem se nikdy neviděl.
Možná to znamená, že jednoho dne najdu lék na cestování časem.
Nebo to znamená, že jednoho dne...
Nepoběžím dostatečně rychle.
Moje přežití závisí na utíkání a nemohu si nevšimnout, že jsem pomalejší.
Je mi to líto.
Za všechno se ti omlouvám. Ale vědění není právo.
Vědět je peklo.
Láska časem končí smrtí nebo ztrátou. Jiné cesty není.
- Kolik mám času? - To ti neřeknu.
- Řekni mi aspoň to. - Ne.
- Řekni mi aspoň to. - Moc dlouho ne.
Ježíši.
Mně taky moc času nezbývá.
Nikomu nezbývá moc času.
Nikdo se z toho nedostane živý. Ale co chceš dělat?
Schovat se?
Juniore, co děláme?
Žijeme, jako bychom měli žít věčně.
A víš co?
Oklamána budeš jen jednou.
Milovala jsem tě.
Tak to jsme museli prožít hezké chvíle.
Ty ti zůstanou.
Nezkaz si vzpomínky na dobré dny lítostí, že skončily.
Tohle všechno skončí.
A dříve, než si myslíš. Říká ti to cestovatel v čase.
- Viděli jste to? - Gomezi.
Zmizel.
- Viděli jste to? - Sklapni, Gomezi.
Já se z toho poseru.
Seru na vás na všechny.
Hej. Taky to děláš?
- Taky mizíš jako on? - Jo. To byl on.
Já ne... nemám...
To je... Tohle je tak...
Tak kdo si dá dezert?
- Clare, jsi v pořádku? - Jo, jen to uklidím.
Kdes byl?
Zjistil jsem, že mi moje žena po celou dobu našeho manželství lhala.
Naše poprvé, na mýtině.
Jo. Léta jsi mi tvrdila, že se to nestalo.
Ne, netvrdila.
Říkalas, že jsem byl vždy dokonalý gentleman.
Ukážu ti, co myslím tím dokonalý.
SMILUJ SE, X
Jsi v pohodě?
Uvidím ho ještě?
No, technicky vzato s ním teď chodíš.
Jo, ale...
jeho.
To nevím.
Teda ne, vím to.
A jo, rozhodně.
Budeš jen muset chvíli počkat.
Půjdeme?
Co je to?
Smilování se.