Петър! Петър! Петър!
Виждаш ли какво става?
- Трябва да обсъдим капитулация. - Да.
Ти ще се предадеш на мен.
Така го виждам.
Замисли се.
Аз, ти и Църквата.
Присъедини се към мен заедно с Църквата
и всичко това ще е наше.
Аз...
Слушаш ли ме, или си мислиш какъв вкус имат устните ми?
Няма да ми се отразиш добре.
Напротив.
Ще ти се отразя много добре.
Ще се изгубя в теб.
Да, мамка му.
Майната Му на Бог. Нуждаеш се от мен.
Не.
Не! Не, по дяволите!
Тогава ще умреш заедно с тях.
Шибаняк!
Тези проклети хора.
Привет. Приготвил съм ви карета.
- Предпочитам да ме гръмнеш. - Силно се съмнявам.
Искате да запазите достойнството си пред лицето на поражението.
Звучи, сякаш нямаш право да ме застреляш.
Досадник.
Добър ден.
Пак ли ти?
Не трябва ли да си на училище?
Пълно безобразие.
Здравей.
Съпруго.
Ти си шибан лъжец.
Все пак съм двойник, рисковете на професията.
Нещата, които говориш на хората.
Там ли беше?
Сигурно ти е било трудно.
Може ли малко смокини и рикота?
Не.
Но мога да ти предложа сделка, за да запазиш живота си.
Искаш да заживеем щастливо като яребици на крушово дърво?
Да се изчукаме и да се престорим, че сме имали любовна свада?
Престани, защото ще дойдат и ще ти отрежат главата.
- Нека. - Не го прави!
Излъга за мен и за него. Създаде вълна на омраза.
Не беше много трудно. Изобщо не те харесват.
Дори придворните не те обичат.
Ще се върнеш в Москва с хората ми,
ще се предадеш и ще разкриеш истинската си самоличност
като Пугачов, казака с лош дъх.
Малко грубо. Донесоха ми риба тон. Какво можеш да направя?
Ще те оковат и ще признаеш истината във всяко едно селце,
за да се засрамят, че са те последвали.
Съпругът ми ще върне името си.
Или пък ще избера смъртта. Това ще ти прецака плановете.
Не мисля, че ще го направиш.
Това е разликата между мен и теб.
Един ден ще умра от нечий нож. Това е съдбата за хора като мен.
Защо да не умра в пика на своя позор,
подлял вода на императрицата
и уронил името на един тъпанар?
Защото онази нощ, докато се целувахте и натискахте,
и двамата щяхте да ме убиете и да хвърлите трупа ми на прасетата.
Съжалявам за това.
Проблемът е, че дори да ме убиеш, пак ще те погнат.
Защото ме обичат.
Яката съм ги стиснал за топките.
Ти сама усети тяхната любов.
Може би ми е писано да управлявам страната.
В Е Л И К А Донякъде истинска история
Имало едно време
Наистина ли е планирал закуските предварително?
Откачено.
- Защо не ми позволиха да го убия? - Млъквай, Максим!
Горкият човек. Искаше да започне нов живот.
Кой не би го искал?
Ами ако проговори, Маря? Ако спомене за теб?
Животът ти ще се промени.
Да става каквото ще. Повече няма да се страхувам.
Той е устат селянин, който друг ще има честа да убие.
Ще лъснеш ли обувките ми?
Разстроен съм, а нямам вяра на слугите.
- Хуго все още е отвън. - Мамка му.
Ще ме проследи до Григорий.
Аз съм! Може ли да поговорим?
Вън, слугинче.
- Донеси ми оръжието, Петра. - Веднага.
Цяла нощ чаках отпред.
Ето какво.
Ти си зашеметяваща, красива и пресметлива лъжкиня,
която отдавна не е правила секс
и е леко откачена, което е доста привлекателно.
- Искам да работим заедно. - Искам кръв да шурти от очите ти.
Как ме възбуждаш.
Мамка му.
Донеси ни чай, Петра.
Наблюдавах те и ето какво разбрах.
Ти си опортюнист.
Мразиш я и искаш да й навредиш.
Но не желаеш ли повече?
Например всичко.
И ти можеш да ми помогнеш?
В страната има само двама души, които имат нужния опит,
а в момента гледаш към един от тях.
Искаш ли да я свалим от трона?
Разбира се, че не. Обичам я, шведски мухльо.
Чудесно. Така да е.
Пугачов...
Изборите й се свеждат до това да признае, че е убила Петър,
да обясни кой е Пугачов,
или да го убие, превръщайки го в мъченик по време на бунт.
Всичките до един лоши.
Като добавим, че е склонна към самоубийство,
имаме голям шанс.
Григорий държи Павел.
Знаеш къде е и не искаш да те проследя.
Поемаш огромен риск, изричайки тези думи.
Знам, но всеки миг животът ни може да се промени.
Днес имам годишнина от сватбата си с Агнес.
- На кого му пука? - 36 години.
- Какво? Та ти си... - На 37? Така е.
Кралско бракосъчетание. Венчахме се на една годинка.
- Виждам те като кралица. - Какво намекваш?
Вземи Павел, ръкоположи го и се омъжи за него.
Знам! Невероятна идея!
Скоро ще избухне въстание в Москва.
Бързо ще осъзнаят, че нямат водач, а се нуждаят от такъв.
Можем да превземем цялата страна.
Мамка му.
Бил съм крал. Ще ти хареса.
Мама му стара. Подправила си чая.
Естествено, гений такъв.
По дяволите.
Спокойна нощ, шведски глупако.
Чудесна идея иначе.
Запитай се дали ще донесе мир в сърцето ти, Максим.
Предложете ми някоя молитва. Или пък тенис? Обичам го.
Няма да навреди.
Ядосвам се, когато не получа онова, което искам.
Трябва да изплуваш от тялото и ума си
и да се извисиш в свят отвъд себе си.
Всеки мъж знае кога трябва да се моли,
кога да играе тенис
и кога да запази човешки живот.
Добър съвет.
Какъв ти е проблемът, дечко?
Казвам се Максим.
- Добро утро. - Искам работа.
Работа ли? Какво ще правиш? Не си по политическите въпроси.
Нима? Не дадох ли аз идеята за преврата, който ви осигури трона?
Вижда ми се политическо. Главен съветник?
Звучи неясно и не включва четене.
Помниш ли
дали съм говорила за съдба преди или след преврата?
Имам чувството, че съм го измислила по-късно и съм си повярвала.
Бяхте заблудена още с пристигането си.
Но кога го споменах?
Предложих да го убиете, вие казахте: "Знаех си, че това е моята съдба.
Мислих, че е любов, но вероятно е Русия".
- Казала съм "вероятно"?! - Кой знае, мамка му?!
Да се фокусираме върху работата ми.
Не искам да съм омъжена за дете и да му подреждам обувките.
След снощи никога не съм се чувствала...
- По-мразена? - И германка.
Чужденка. Толкова много лъжи.
Няма да обсъждаме работата ми, нали?
Ще върна доброто име на Петър заради Павел.
Искам Пугачов да приеме сделката.
- Той е огромен лъжец. - Току-що го казах.
Бонджорно!
- Кой е този? - Кастрат. Страхотен в леглото.
Но без семе. Забравете за това. Знаете ли какво? Днес е чудесен ден.
Никога не сте управлявали
без Петър да ви виси на главата или да ви чука в задника.
- Маря. - Превратът свърши.
Нека се престорим.
Днес е първият ви ден. Угодете ми!
Какво щяхте да направите, ако той беше мъртъв още тогава?
Освен че любовта на живота ми щеше да ми липсва?
Същия, който унизи управлението ви. Да, освен това.
Добро утро, императрице. Какъв прекрасен ден!
Хората са развълнувани!
Вие също. Колко радост ще донесете само!
Първи ден! Да започваме!
Като ваш главен съветник и създател на преврата
съм изключително развълнувана за днешния ден.
Точно така. Щастлива съм.
Как ще ни водите? Само напред. Нека разберем.
Ще ръководя с лекота в сърцето и желание за работа
и ще внеса наивност и заблуда във всяко свое решение.
Заповядайте, императрице.
Божичко, притеснена съм. Но съм сигурна, че ще мине добре.
- Ваше ли е? - Да, императрице.
Удобно ли е? Николай Шостакич, кралският астроном.
Имам кралски астроном?
Наехте ме с други специалисти в началото на управлението си.
Струва ми се така отдавна. Да. Никога не сме се виждали.
Ще говоря бързо и конкретно, преди пазачите да ме изхвърлят.
Случва се по различни причини, които не си струва да споменавам.
Задава се комета.
Кометата е дупка,
която разцепва небето и оставя светлина след себе си.
Отвъд Луната, прах и лед се съединяват
и създават... топка!
Не, не точно топка. Юмрук!
Юмрук от сила и светлина, който преминава през Слънчевата система.
На всеки 75 години въпросната комета
се завърта и препуска през небето.
Тя е единствената, която можем да видим с просто око.
Преминава през Земята достатъчно дълго, за да я забележим.
И след няколко дни ще премине през... Русия!
- Невероятно. - Това е голяма възможност.
Изведнъж се сетих...
Хрумна ми снощи, макар че трябваше по-рано.
Много си тъп, Николай!
- Страхотен ден. - Изумителен.
Отклоних се. Хората считат Рая за Божие владение.
Непознатото. Загадка. Църквата използва този страх.
Но ако уведомим хората предварително и изпратим телескопи
ще покажем, че чрез науката и логиката небесата са познати,
и че хората могат да ги видят и да си ги обяснят!
Освен това може да изпратим балон с оръдия и да взривим небето!
Така ще променим орбитата й.
Забравете за това, вероятно е неосъществимо.
Не биваше да го казвам. Даже си го мислих, докато идвах насам:
"Не им споменавай за балона с оръдия, Николай!".
- Но не можахте да се сдържите? - Именно.
Е, можем ли да го направим?
Какво?!
Пропуск от страна на стражата, който доведе до дупка в главата.
Не! Мамка му!
- Вие! - Леле.
- Предизвиквам ви на дуел. - Какво става?
- Личен въпрос. - Дуелирането е забранено, нали?
- Точно така. Кой застреля Пугачов? - Ще се дуелираме!
С пълното ми уважение към вас, макар да не звучи така.
- Попитах кой го застреля. - Максим.
- Какво? - Ще го спукам от бой.
- Императрице, относно кометата? - Задава се комета?
- Май ще е най-добре да си вървя. - "Май" ли?
Ще се видим на дуела.
Кой го уби? Какво е станало?
- Имах план. - Беше Максим. Трябва ни нов план.
Току-що узнах.
- По дяволите. - Какво ще правим?
Сещам се как го яздих
и той изрече мръсни ругатни в ухото ми, докато свършвах.
Доколкото си спомням беше нещо подобно на:
"Ще отворя гръдния ти кош с голи ръце
и ще те чукам в трахеята, докато смуча черния ти дроб".
Беше странно и извън контекста, но в онзи момент...
Оргазмът ме връхлетя като виелица. Но стига спомени.
Да се фокусираме върху настоящето. Намираме се в опасна позиция.
Екатерина?
Обиколката с Пугачов отпада.
Мъртъв е. Всичко свърши.
Напротив! Тъкмо обратното.
Хиляди хора са против вас.
Тълпа, движена от един мъж, е лесна мишена.
Но сега ще се разединят на малки групички,
ще се създаде хаос и някой друг ще се възкачи.
- Много песимистично, Петров. - Но вярно.
Трябва да решим какво да предприемем.
Новината за смъртта му ще подпали фитила.
Все още не знаят, че е мъртъв. Имаме предимство.
Според мен трябва да съберем войските, да изведем тялото...
Интересно. Императрице, признайте за случилото се.
Излезте и кажете, че вие сте убили Петър Трети.
Най-добре ще е да сте с тялото. Кажете нещо от рода на:
"Покосих Петър със собствените си ръце". И ще завалят гюлета.
Сложили сте край на неговия род и страната вече е ваша.
Край на рода ли? Как смеете, архи! Ами Павел?
- Къде е? Не съм го виждал при бюфета. - Няма да правим нищо от това!
Тогава какво? Трябва да вземем решение.
Мамка му! Това място!
Екатерина!
Неубедително.
Раздразнителен отговор пред огромно предизвикателство,
което поставя под въпрос компетентността й.
На това му казвам държавна измяна.
Да не би да греша?
И аз така си помислих.
Трябва да бъдем търпеливи и да се държим заедно!
- Да! - Той ще се върне.
И не само това.
Ще превземем двореца и ще върнем трона на Петър Трети!
Ура!
Чакаш ли го? Господи, Татяна.
Каза ми, че иска да разкъса роклята ми.
Но не си взех много рокли. Реших, че така ще е по-удобно.
Все още не се е върнал, така че можеш да се облечеш.
Не знам къде е, но навън е пълно с хора, които са готови да действат.
- Къде е? - Вероятно с някоя друга.
Грубо.
Но не и да лежиш гола и да чакаш друг мъж?
Винаги си казвал, че трябва да се развиваме като хора.
Нима искаш брака ни да спре личностното ни развитие?
На кантар съм.
Трябва да озаптиш тълпата, докато той се завърне.
Мислят, че съм най-добрият му приятел и знам всичко.
Изнервени са.
- Така ли ще лежиш? - Все някога ще се върне.
- Да ти донеса ли нещо? - Една ябълка.
Здравейте. Простете, че нахлувам в покоите ви.
Но не разполагаме с много време. Какво ще кажете за кометата?
Идеята е гениална и ще разсее хората от проблемите.
Извинявам се за дуела. Налага се да се явя.
Властта ми очевидно отслабва.
Спали сте с годеницата на Петров?
Често се случва, когато си говоря с някоя жена,
накрая да се чукаме.
Да, знам.
Смешно е. Не се възприемам по такъв начин, но...
Вие сте случаен женкар.
Доста добро описание.
Какво е чувството да управляваш Русия?
Звучи откачено. Аз ръководя трима души
и прилича на битка между пияни, луди котки,
които плюят отрова и говорят на неразбираем код.
Не че не вършим отлична работа. Не ни спирайте средствата.
Но е сложно.
Постоянно се оплакват. "Не ми плащате достатъчно!",
"Защо Анатоли стои до прозореца?". А с цялата страна сигурно е...
Имам лошият навик да се отплесвам.
Но ведомство с 80 млн. души...
Луда работа. В главата ви сигурно е каша.
В главата, в сърцето - навсякъде.
Как се справяте?
Ще ви издам една тайна.
Не знам.
Опитвам се да бъда зъл, добър, мил, лош. Никой не е доволен.
Затова прекарвам повечето си време, съзерцавайки небето.
- Случва се това, което казахте. - Кое?
Обладайте ме.
- Какво? - Чухте ме.
- Да. Просто... - Искате да го чуете пак?
С най-голямо удоволствие.
Елате тук, притеснете ме до стената, повдигнете полите ми и ме изчукайте.
Веднага.
Ура!
Престанете с това!
Да ме наблюдавате по време на секс!
Както правехте с Петър, за да видите дали ще зачена.
Свободен сте.
Предполагам, че императрицата не е използвала предпазни средства,
затова се нуждае от вана с коприва и змийска отрова.
Нахлувам по този начин, за да хващам хората в крачка.
Например как катеричка смуче жълъд.
И макар да се радвам, че сте готова да правите секс,
започвам да се тревожа за приоритетите ви.
Можете да отложите чукането за след потулването на бунта.
Имах план! Бях разрешила проблема. Щях да изчистя името на Петър.
- Нещата се промениха. - Сама ще реша какво да правя!
- Кога? - Оставете ме на мира.
Когато - тогава!
Не е достатъчно. Стига сълзи и слабост.
Не, не е достатъчно, защото ако ме изцедите,
ще получите само сълзи и слабост.
Това е скръбта.
- Вървете си. - Няма.
- Елисавета! Стража! - Екатерина!
- Отстранете я! - Димитри и Алекси...
Докоснете ли ме, няма да ви се удаде втора възможност.
- Мили боже. - Свободни сте. До после.
Никой не ме слуша.
Началникът на армията ще се дуелира въпреки забраната ми.
Из цялата страна горят кукли с моя лик.
Името ми вдъхновява омраза, а не промяна.
Цялото ми същество е проядено от мъка.
Започвам да си мисля, че съм се самоубедила
в някаква измислена история, която докара Русия на този хал.
Знам, че се чувствате сломена.
Наистина съм.
Но не напълно.
- Правихте секс на стената. - Това беше странно.
Изведнъж реших, че искам да спя с него. Нищо друго.
Бях в настоящия момент и исках яко чукане.
- Сега се чувствам ужасно. - Сякаш сте се отдалечили от Петър?
Да, а не го искам.
- Налага се. - Ами ако не мога?
Знам, че ви боли и съзнанието ви е замъглено,
но е нужно да се изправите.
Или?
Знаете отговора.
Някой друг ще го направи.
Вие?
Да. Аз.
Сама го казахте - може би не е вашата съдба, а моята.
Вероятно не сте вие. Сгрешила съм.
Аз съм водачът, а вие сте просто препятствие
по пътя към осъзнаването ми.
Божичко.
Светът ще ви изгаря много пъти.
Изтупвате се и продължавате напред с ясната представа,
че ще се опарите отново, но това няма да ви прекърши.
Аз го правя. И в момента се нуждаем от такъв човек.
Ако утре седна на мястото ви, няма да стана.
За никого.
Обичам ви.
И аз вас.
Къде е тя?
Нямаше ли да я проследиш до Григорий?
Не прецених ситуацията добре.
Или пък го направих. Ще видим какво ще стане.
Надявам се ще осъзнае, че има нужда от нас.
- Решил си нещо без мен? - Добавих Георгина към плана ни.
Разочароващо и глупаво предателство.
Да предположим, че тя вземе бебето
и осъзнае, че ние сме следващата стъпка.
Тогава нека се подготвим за по-следващата стъпка.
Знаех, че ще те намеря тук.
Тримата идвахме заедно. Никой няма да те открие.
Къде е Павел?
- Григорий! - Никой не би погледнал нагоре.
Свали го.
Имахме проблем с птиците.
- И с една мечка. - Мечка ли?
След като я застрелях, каза "пухкава".
Какво хлапе.
Здравей.
- Имаме еднакви палта от катерички. - Да не си откачил?
Така ми изглежда.
Всичко е наред. Тук съм, за да се погрижа за теб.
- Нека го върнем. - Не е в безопасност в двореца.
Ще дойдат за него.
Не е в безопасност и в кутия, окичена на дърво, Григорий.
Ще се справим заедно. Винаги сме искали дете.
Глупости. Знаехме, че ще ни отдалечи от Петър.
- Ще помогне на брака ни. - Обичам Маря.
Не е вярно! Престани да го повтаряш!
Обичам я. Тя ненавижда Петър и ми е трудно,
защото усещам липсата й в сърцето си.
Главата ми страда за загубата й.
А Петър...
Не знам какво да изпитвам.
Но Павел е всичко. Това е новият ми девиз.
Постоянно го повтаряме, нали? Павел е всичко.
Съгласна съм. Павел е всичко.
Трябва да стане император и ние можем да му помогнем.
- Какво? - Бива ме в това.
- В кое? Не те разбирам. - В политиката.
Мисля, че наистина се промених.
Ако нещата продължат, както досега,
ще е нужен нов водач зад Павел.
И това си ти?
- Какво, по дяволите? - Ти?
Защо не?
- Не си като тях. - Те не са това, което бяха.
Никой не се опълчваше срещу тях, но виж сега какво стана.
Страната може да се промени към по-добро.
В чест на Петър.
За да продължи рода на най-скъпия ни приятел.
Няма да ти помогна да я убиеш. Той я обичаше.
Обичаше и нас. Много по-дълго.
Направи го заради него.
Добре е, Павел.
Виж как се повдига гръдния й кош. Това означава, че диша.
Но винаги се ослушвай за стъпки в гората.
Спомням си ги.
Изпробвали сме всичките, нали?
Ето тази.
Количката с плодове!
- Много ми харесваше. - Красив негоднико.
Прекрасна, сексапилна хулиганка.
Изглеждаш ми несигурна. Знаеш, че не ми харесва.
- Размишлявам. - Ти винаги се осланяш на инстинкта.
Убий я! Набучи я на огромен кол и я развей из Москва.
Превземи това място с Павел на коленете ти.
Нима забрави,
че се вгледа в умиращите ми, но сини като морето очи,
и ми обеща да запазиш линията ми.
- Нещата се промениха. - Но любовта е вечна.
Ти си мъртъв. За теб всичко е вечно.
- Обичам я. - Но обичаш мен повече.
Подстрекаваш ме! Спомням си.
После следваше горещ секс.
Отстрани я, преди да нагазиш в черно-синя паста
от буйстващи бивши казаци, пълни с алкохол и гняв,
които се нуждаят от кръв, за да бъдат щастливи.
- Майчице. - Знам.
Мога да пресъздам моменти в картина от думи.
Един от многото ми таланти.
Спомням си.
Помня също, че не ти пукаше за никой друг.
- Нито дори за Петър. - Кой се дави със собствения си кон?
- Глупак. - Безсърдечен звяр.
Дръзка чаровница.
Не, няма да правим това. Нарекох те безчувствено чудовище.
Заеми трона. В противен случай ще загубиш всичко и ще умреш.
Да не би да ми шътна?
Не избирай нея.
Може би ще избера нещо друго.
Онова, което искам аз, а не ти.
Противоречива, дръзка мръсница.
Глух, сляп глупак.
Как искам да разкъсам дрехите ти със зъби!
Но не можеш.
Можеш единствено...
... да си отидеш.
Вероятно не е добра идея да се дуелирам.
Ще урони авторитета на императрицата в този деликатен момент.
Прилича на пияница, надвесила се над кей.
Понякога се случва, когато съдбата разбие сърцето ти.
- Ще го отменя. - Недейте.
Дуелирайте се.
Трябва да се вземе в ръце и да води.
Или няма да се справи.
Както когато бях малък.
Имах ябълки и не исках да ги ям, да ги продам или да си направя сок.
Просто не можех да взема решение.
Накрая се развалиха, а аз приличах на глупак.
По-скоро е като млада жена, загубена в морето,
която е повалена от силни ветрове и хапещи насекоми,
но таи надежда, че акулите ще й посочат пътя към дома.
Трябва да намери посоката, а е ослепена от гарван.
Ако се предаде,
акулите ще трябва...
Да бъдат акули?
Да.
А с армията ще трябва да маршируваме като едно.
Ясно.
Разбрано.
Здравейте. Извинете, но е важно.
- Хуго, какво... - Знаете ли на какво ми мирише тук?
На същото, каквото и в Швеция.
На имплозия.
Съжалявам за станалото с Петър и отмъкването на армията.
Но скоро ще си правите гаргара със собствената си кръв,
затова реших да ви дам съвет.
Бягайте.
- Не мога. - И аз така смятах.
Заради някакво измислено чувство за задължение. Съдба.
"Това е любимото ми бюро. Не искам да го оставям."
Но Париж, Рим.
Там почитат бивши крале и кралици.
Не забравяйте за храната и изкуството.
Ще започнете наново.
Каретата ще ви очаква утре в 9 ч.
Вземете Павел, или ми кажете къде е,
качваме се и потегляме.
Помислете си.
Вземете правилното решение, за да не умрете.
Умри, кучко!
Какво правиш, Григорий?
Ти си гледка за очите ми.
Какво искаш? Освен тялото ми, разбира се.
Омъжи се за мен.
Мразиш ме, защото ненавиждах Петър.
- Това няма да се промени. - Знам. Но се нуждая от теб.
В гората бе толкова тихо,
че усетих празнота в себе си.
Горските звуци отекваха през нея...
Мечки, птици, пчели.
Нуждая се от теб, за да я запълниш.
- Ти си липсващото парченце. - Ясно.
- Наистина ли? - Нека започнем нов живот.
- И аз го искам. - Чудесно!
Ще се скрием в имението ми,
ще се барикадираме и ще бъдем заедно.
- Аз, ти и Павел. - Как така Павел?
Трябва да го отгледам заради Петър. Ще го направим заедно.
Ще имаме и собствени деца. Ще е хубаво да си има брат.
Няма да отгледам сина му. Да не си полудял?
Знам, че го мразиш, но за е добро.
Павел ще научи за сложността на човешкия живот.
Ще си върне трона.
Или пък не. Петър не го искаше, така че каквото реши.
Не е нужно да го мислим сега. Облечи се и да вървим.
Имам нужда от баня.
По зъбите ми има боровинки.
По дяволите. Тъжен човек.
Красив, тъжен човек.
Какво прави Григорий във ваната ми? Не приключихте ли с извращенията?
- Здрасти, Максим. Само си почивам. - Ще ми скъсаш дрехите!
Уби Пугачов!
Сега всичко отиде по дяволите, малко лайненце.
С архи държим всичко под контрол. Успокой се.
Ние ще сме в безопасност, докато другите умират.
Не.
Не ти и архи.
Не.
Достатъчно!
Като оставим настрана факта, че щяхте да се жените за нея,
трябва да сте ми благодарен, че се отървахте.
Да видим дали след минута вие ще се отървете от живота си.
Не беше подходяща за вас.
Беше ви невярна, а аз бях агресорът.
- Бяхме приятели. - Чувствах се ужасно.
Всяко проникване бе като кама в сърцето ми.
- Божичко. Сериозно ли? - Искам да знаете какво изпитвах.
По едно време ме пое в устата си,
а аз се взирах в портрета ви в другия край на стаята.
- Онзи с червения сетер. - Много си го харесвам.
Мислих си: "Това е ужасно. Не бива да се жени за нея".
Може ли да продължим, преди да го застрелям от упор?
- Да започваме! - Ура!
- Чудесно. Не съм закъсняла. - Императрице, това е между нас.
Но е незаконно.
Но това са руските закони, а на вас ви се живее така, нали?
Да!
Искам да бъда секундант на Николай.
- Какво? - Това е налудничаво.
- Но не е забранено? - Не.
Добре тогава. Николай, застанете ей там.
Бих искал да ви възразя...
Но аз съм императрицата, а вие сте страхливец, който не иска да умре?
Нещо такова.
- Да започваме. Обяснете ми как... - Не мога да ви застрелям.
Не е мой проблем. Аз мога да ви застрелям.
- Страхотно. - Започваме.
Правите десет стъпки, обръщате се и стреляте.
Едно. Две. Три.
Всички ще спазвате законите на Екатерина Велика.
Ако не ви харесва, напуснете двореца.
Петров, ще ви очаквам след час. Имаме работа.
Ще дойда!
Да, това е моят нос.
- Дай ми го. - Прибери се у дома, Григорий.
Нуждае се от мен.
Не е вярно.
Ти се нуждаеш от него.
Но тя повече.
Отнемеш ли ми Павел, един ден ще те намеря и ще те убия
по много извратен начин.
Върви си у дома, Григорий.
- Нямам дом. - Не ме интересува.
Ще станеш император, както дядо ти искаше.
А аз ще бъда до теб
като доброжелателна сянка, която да те напътства.
Добре е, Павел.
Виж как се повдига гръдния му кош.
Да отидем да намерим чичо архи.
Вижте кого намерих.
Прекрасно.
- Татяна? - Да?
О, ти ли си. Ще ми донесеш ли още една ябълка?
Дали няма да е по-добре да легна по корем, за да ме опъне отзад?
Павел идва с Георгина. Григорий също.
- Ами Пугачов? - Няма и следа от него. Е, и?
Останалите ще работим в името на Петър.
Ще ги накарам да ядат от ръцете ми.
Ще казваме, че той го е наредил. Няма как да знаят.
Виж се само. Целият разпален.
И ми донесе ябълка, Ела тук.
Търсих ви.
Защо? За да ми кажеш за пореден път колко ужасен беше?
Знам какво ми причини,
че в някои отношения беше ужасен човек и ужасен водач.
Как ми опонираше. Как се пречупих, за да се нагодя към него.
Но го обичах и нося двете му страни в сърцето си.
- Разбери го. - А вие разберете следното.
Имам какво да ви предложа.
Искам да се занимавам с нещо значимо.
Нуждаете се от мен.
Какво е това?
Писма между архи и Пугачов.
Той започна всичко и накара Максим да му помогне.
Видях лошата страна на човечеството. Знаете ли защо?
Защото постоянно ми се случват скапани неща.
Хората са мижитурки, ето защо съм ви нужна!
Архи.
Да вървим.
С властта, която ми е дадена от Бога,
насочвам силите Му в това дете, за да върши Божията воля,
когато един ден застане начело на Русия.
Много време отне, архи. По-бързо, за да преминем към сватбата.
- Бог е докоснал... - Добро куче!
- Извиняваме се за закъснението. - Игнорирайте ги.
Но нека приемем, че сме част от това.
- Хубаво. - Бог е докоснал и избрал теб,
Павел Петрович Илич Василиев Алексеевич Романов.
- Що за име? - Ще замълчите ли...
- Благословете го. - Сториш ли го, ще те гръмна!
- Мамка му. - Да не си мръднал, Хуго!
Ще те убия. Остави го, архи.
Няма да ви застреля. Произнесете го.
Честно казано, погледът му не ми се нрави.
Добра преценка. Остави бебето и се отдалечи.
Шибаняк!
Ти си водачът. Избран от Бога.
- Амин! - Да!
Императрицата иска незабавно да се види с патриарха.
Веднага идвам.
Наполовина сме готови. В името на Петър и Павел.
С теб приключихме.
Интересувам се от някой друг в дългосрочен план,
така че нямам против.
Чувството е необичайно, но правилно.
Седнахте.
Да.
Императрице, приемете моите извинения.
Верността ми кара кръвта ми да кипи,
но действията ми винаги са продиктувани от любов към вас.
Освен това съм убиец. Такъв съм си.
Седни, Максим.
Императрице.
Здравейте, архи.
Исках да ви благодаря за Пугачов.
Не съм сигурен...
Не ме обиждайте с измислени извинения
и сърцераздирателно стискане на броеницата с невинен поглед.
Бях погълната от мъка и не можах да го видя,
но вие бяхте единственият, който идваше при мен с решения.
Наскоро застрелях мъж в главата, вместо себе си,
и това ми помогна да си проясня ума.
Виждам с пълна яснота.
Добре. И?
Помолих ви да ме обучите на хитри политически игрички.
- Така е. - Справихте се добре.
Сам ли действахте, или има и други замесени?
Благодарете единствено и само на мен.
Направих го от обич. Не очаквах нещата да се объркат,
но нека разчистим всичко и покажем силата ви на Русия.
Нека.
Църквата ще излезе в цялата страна
и ще каже, че е помолила Бог за знак,
че Екатерина Велика е предопределена за Русия.
Ще им кажете в кой ден и час да погледнат към небето.
- Кометата? - Именно.
- Страхотна идея! - Нуждаят се от история.
Това ще бъде едната част. Маря държи прокламацията.
- Какво ти се е случило? - Императрицата ме застреля.
- Ура. - Максим, нуждая се от генерал.
- Моля? - Готов съм.
- Стига. Той е на четири. - Ти уби Пугачов.
Ще обиколиш страната
и ще разкажеш историята за смъртта на казака Пугачов.
След това ще се запишеш във военната академия във Владивосток.
- Ще се обучиш и ще се върнеш. - Във Владивосток ли?
Там са най-добрите шивачи в цяла Русия.
- Интересно, но Маря... - Съгласих се за всеобщото добро.
- Ще те посещавам редовно. - Веднъж годишно стига.
Велементов, вие ще отидете на юг и ще разкажете за пропадането в леда.
Петров, вие поемате към Москва,
за да обявите смъртта на Петър Трети, и...
- Моля ви, нека са гюлета. - Ще изстреляте гюлета.
Има си хас.
Маря, ти ще подготвиш изявление,
че Петър Трети е починал от хемороиди.
В друго да пише от шарка,
а в трето, че е загинал във въстанието.
Също така, че аз съм дъщеря на Петър Велики.
Обичам работата си.
Всеки ще получи историята, която иска.
А аз ще получа това, което искам, когато го поискам.
Още нещо, архи. Стража!
Отведете го. Свалете расото му, острижете брадата му
и го погребете жив.
А след това застанете в полукръг
се изпикайте на гроба му.
- Какво? - Веднага!
Мислих, че сте разбрали!
Почакайте!
Църквата притежава над половин милион слуги.
- Подпишете това, за да ги освободите. - Няма начин.
Освен това ще подарим по 25 акра земя на всеки.
Страната ще наблюдава големия ми експеримент,
без благородниците да изпитват желанието да ме убият.
Дано се засрамят и освободят слугите си.
Подпишете, или ще умрете.
Добре.
- Съгласен съм. - Благодаря.
Пуснете ме, мамка му!
Решихте, че ще ви освободя? Колко мило.
Отведете го.
- Екатерина. - Изиграхте ме!
Усвоих урока добре.
- Отрежете главата му и ми я донесете. - Разбрано.
Всичко беше много вълнуващо.
Мястото ви.
Казахте, че няма да станете.
Поставих ви ултиматум.
Трябваше да звучи драматично.
Свободен си.
Съпруже.
Днес е хубав ден да убием императрицата.
Разкъсайте ги.
Мамка му.
Шибаняк!
Не е съдбата. Аз го направих.
Превод РАДИНА ВОЙКОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО