Petar! Petar! Petar!
Jesi li video ovo? -Moramo da pregovaramo o predaji.
Moramo. Tvojoj meni.
Jer to je ono što ja vidim.
Razmisli o tome. Ti, Crkva, ja, jebeno bičevanje.
Pridruži mi se, dovedi Crkvu, i naše je.
Ja... -Slušaš li ili samo posmatraš moje usne pitajući se kakvog su ukusa?
- Ne bi bio dobar za mene. - Bih. Veoma dobar.
Mislim da bih izgubio sebe.
Zaista bi.
Jebeš Boga. Ja sam ti potreban.
Ne. Ne! Jebeno ne!
Onda ćeš umreti sa ostalima, patrijarše.
Kreten.
Ovi jebeni ljudi.
Zdravo. Imam kočiju koja čeka.
Radije bih da me upucaš. -Sumnjam.
Zvuči kao ratoborna priča za očuvanje dostojanstva pred porazom.
To zvuči kao da ne smete da me upucate.
Iritirantno.
- Dobar dan, gospodine. - Opet ti.
Zar ne treba da si u školi?
Nečuveno!
- Zdravo. - Žena.
- Ti si jebeni lažov. - Sličnost je laž, rizik posla.
- Ono što si rekao ljudima... - Bila si tamo?
Sigurno ti je bilo teško. Mogu li da dobijem smokve i rikotu?
Ne. Možeš da dobiješ nagodbu koji će ti spasiti život.
Vratim se, živimo srećno kao jarebica u drvetu kruške?
Jebemo se i pretvaramo da je to bila samo ljubavna svađa? -Prestani.
- Ili će ući i odseći ti glavu. - Šteta! -Ne čini to!
Lagao si o meni. O njemu. Stvorio zemlju mržnje.
Nije trebalo mnogo. Iskreno, ne vole te.
- Ne vole te čak ni ljudi sa tvog dvora. - Ideš nazad u Moskvu s mojima,
otkrićeš se i predati, kao Pugačov, Kozak lošeg zadaha.
To je grubo. Doneli su tunu, šta sam mogao?
Zatvoriće te u kavez, voziti po selima da ispričaš priču,
i biće ih sramota što su te pratili.
Moj muž će vratiti svoje ime.
Ili mogu da odaberem da umrem. To će te sjebati.
Mislim da ne bi to odabrao.
To je razlika između tebe i mene. Ja ću umreti od noža, tako je to za mene.
Zašto ne bih umro na vrhuncu svoje sramote što sam sjebao caricu i uništio
dobro ime jebenog seronje? Jer oboje biste me ubili i bacili telo svinjama
dok biste se ljubili i mirili.
Žao mi je zbog toga.
Ubij me ili nemoj, svakako će doći po tebe.
Vole me. Zidovi su se tresli od mog držanja.
Osetila si njihovu ljubav prema meni. Možda je vođenje zemlje moja sudbina.
VELIKA
JEDNOM DAVNO
Zaista je unapred isplanirao ovaj doručak? Ludak.
Ljut sam što nisu pustili da ga ubijem. -Umukni, Maksime.
Jadničak, samo je želeo priliku za novi život. Ko ne bi želeo tu priliku?
Šta ako progovori, Marijel? O tebi. Onda ćeš imati drugi život.
Neka progovori. Neću se više plašiti.
On je problematični, brbljivi seljak kog će neko drugi sada ubiti.
Možeš li da mi završiš cipele? Uzrujan sam i ne verujem osoblju.
- Hugo je još ovde. - Pratiće me do Grigora.
Ja sam! Možemo li da popričamo?
- Napolje, zavisni mišu. - Zapravo, donesi mi pištolj, Petra.
- Upravo sam tamo pošla. - Čuj,
čekao sam tamo cele noći.
Ti si divna, lepa, lažljiva prevarantkinja koju dugo nisu jebali,
pa si malo oštra, što je još privlačnije.
- Želim da radim s tobom. - Želim da gledam krv iz tvojih očiju.
Kad to tako kažeš, i ja želim.
Jebote.
Možemo li da dobijemo čaj, Petra?
Ovo sam primetio jer sam posmatrao.
Ti si oportunistkinja. Mrziš je i želiš da joj izazoveš probleme.
Ali zar ne želiš više? Sve, mislim.
Ti možeš da mi pomogneš? -Postoje dve osobe s kraljevskim iskustvom
i gledaš u jednog od njih. Želiš li da ih srušiš ili ne?
Ne, naravno. Volim je, izdajnička švedska budalo.
Odlično. Dakle, želiš.
Pugačov. Njen je izbor da kaže svima da je ubila Petra,
ili da pokuša da objasni ko je Pugačov, ili da ga ubije,
stvori mučenika i vakuum na vrhu ustanka. Sve je loše.
Dodajmo tome da je ona u suicidnom stuporu,
i imamo šanse. Grigor drži Pavla.
Mislim da znaš gde je i ne želiš da te pratim tamo.
Preuzimaš veliki rizik govoreći to.
Znam, ali takav je dan, kada se menjanju životi.
Znaš da je danas Agnesina i moja godišnjica? -Koga je briga? -36 godina.
- Šta? Kao da imaš... - 37?
Imam 37. Kraljevski brak. Oženjen u prvoj godini.
Mogu da te zamislim kao kraljicu. -Kako to misliš?
Uzmi Pavla, pomaži ga i udaj se za njega.
Znam! Odlično je!
Sledi ustanak u Moskvi. Shvatiće da nemaju vođu, a biće im potreban.
Možemo da preuzmemo celu zemlju.
Bio sam kralj. Svideće nam se. Jebote, otrovala si čaj.
Naravno da jesam, genije. -Jebote.
Laku noć, providni švedski idiote. Ipak, dobra ideja.
Važno je da se zapitaš, Maksime, šta će ti doneti mir u srcu.
Predlažeš molitvu? Uživam u tenisu. Možda to.
Tenis nikada nije škodio. -Postanem ljut kada ne dobijem ono što želim.
Morate da lebdite iznad svog tela i da date kontekst tom svetu.
Ipak, postoje trenuci u životu kada treba da se molite,
kada da igrate tenis, i kada treba da delujete da bi se sačuvao život.
Dobar savet.
Koji je tebi đavo, mali?
Zovi me Maksim.
- Dobro jutro. - Želim posao.
Posao? Kakav? Nisi baš osoba od politike...
Zaista? Dala sam ti ideju o državnom udaru koji te je doveo na presto.
Izgleda politički. Šta je sa glavnim savetnikom?
Zvuči nejasno i ne podrazumeva mnogo čitanja?
Sećaš se? Jesam li imala osećaj za sudbinu pre ili nakon državnog udara?
Mislim da sam to izmislila posle, da me natera da poverujem u nju.
Bila si u zabludi oko svega kad si došla. -Ali kada sam to rekla?
Predložila sam da ga ubijemo, rekla si da znaš da imaš sudbinu.
Mislila sam da je ljubav, možda je samo Rusija.
Rekla sam možda? -Ko zna? Usredsredimo se na moj posao. Potrebno mi je nešto.
Ne mogu da budem udata za 11-godišnjaka i da mu čistim cipele.
Nikad se nisam osećala više... -Omraženo?
I kao Nemica. Strankinja. Toliko laži.
- Nećemo razgovarati o mom poslu? - Bar ću vratiti Petra za Pavla.
- Pugačov treba da sklopi dogovor. - Pugačov je veliki lažov.
- Upravo sam to rekla. - Dobro jutro.
Ko je to? -Kastrat. Čuveni jebač. I bez semena je.
Zaboravi na to. Znaš šta? Divan je dan. Nikada nisi vodila
bez Petra na leđima, u glavi ili u zadnjici. -Marijel.
Poenta je u tome da je državni udar konačno obavljen.
Pretvaraj se za mene. Prvi je dan. -Marijel.
Samo učini to! Kako bi bilo bez njega,
da je bio ubijen tog prvog dana?
Osim što bih propustila ljubav života?
Koji je izopačio tvoju vladavinu? Da, osim toga.
Dobro jutro, carice.
Kakav dan! Kako su ljudi uzbuđeni!
I ti si izgledaš uzbuđeno. Kakvu ćeš radost doneti. Prvi dan! Idemo!
Kao glavna savetnica i nositeljka državnog udara, prilično sam uzbuđena.
Tačno. Takva sreća. Kako ćete voditi? Krenite. Dopustite nam da otkrijemo.
Vodiću s lakoćom srca i radošću u poslu,
donoseći naivnost i zabludu svemu što radim.
Vaše mesto, carice.
Bože, zapanjena sam!
Sigurna sam da će proći veoma dobro.
Tvoje? -Da, carice. Mogu li? Ja sam Nikolaj Šostakič, kraljevski astronom.
Imam astronoma?
Zaposlili ste me na početku vladavine, sećate se?
Izgleda tako davno. Da.
Nismo se upoznali. -Govoriću brzo i konkretno, za slučaj da me izbace
jer se to ponekad dogodi, razloge ne treba pominjati.
Dolazi kometa. A kometa je smetnja.
Rupa koja kida nebo, ostavljajući za sobom mlaz svetlosti.
Iza Meseca skupite prašinu i led da napravite loptu! Ne, ne loptu. Šaku!
Šaku moći i svetlosti koja puca kroz Sunčev sistem i prolazi pored nas.
Svakih 75 godina, ova kometa, ista, opet se vrti i juri ukrug kroz nebo.
To je jedina koju vidimo bez teleskopa i prolazi pored Zemlje
dovoljno da je vidimo,
i za nekoliko dana, proći će, čekajte, pored Rusije!
Odlično. -Da! I to je prilika. Odjednom sam pomislio...
Sinoć. Trebalo je ranije razmišljati. "Mogao bih da te šutnem, Nikolaj!"
- Odličan dan. -Fascinantno. - Ali skrenuo sam.
Narod je uvek gledao nebesa samo kao Božje područje.
Nepoznato. Misterija. Crkva je iskoristila strah i strahopoštovanje.
Ali ako ljudima kažemo unapred, pošaljemo tablice i teleskope
i pokažemo im kroz nauku i razum, nebesa su spoznatljiva!
Ljudi mogu da je upoznaju, prate i objasne!
I da možda pošalju balon s topovima da je raznesu s neba!
Ili da bar promeni orbitu. Zaboravite poslednje, nije tačno
ni izvodljivo, nije trebalo da to kažem. Rekao sam sebi usput:
- "Ne pominji balon, Nikolaj." - Nisi mogao da odoliš?
Baš tako. Možemo li to da učinimo, možemo li...
Šta? -Narušavanje bezbednosti znači pukotine u lobanji.
- Ne! - Jebote!
- Ti! -Sranje. - Dvoboj, gospodine.
Šta se događa? -Privatna stvar. -Dvoboj je ilegalan?
Da. I ko je jebeno upucao Pugačova?
Imamo dvoboj! Poštovanje, carice. Iako se činilo da ga nema.
Ko ga je upucao? -Maksim je preuzeo zasluge. -Šta?
- Prebiću ga kao mačku. - Carice, slažemo se, kometa?
- Dolazi kometa? - Verovatno treba da pođem.
Zašto verovatno? Vidimo se na polju.
Ko ga je upucao? Šta se dogodilo?
Imala sam plan. -Maksim. Potreban nam je novi plan.
- Upravo sam čula. - Sranje. Šta ćemo sada?
Kad pomislim da sam ga jahala i da je govorio ružne psovke dok je svršavao.
Po sećanju, bilo je nešto poput: "Rasparaću ti grudni koš golim rukama,
i jebaću te u dušnik dok tvojoj jetri dajem drkanje."
Mislim, izvan konteksta, bizarno, a ipak sam svršila kao iznenadna mećava.
Ali dosta prisećanja. Razmislimo šta ćemo sad.
Mi smo na veoma opasnom mestu.
Katarina?
Pretpostavljam da je predaja Pugačova gotova.
Mrtav je. Gotovo je, zar ne?
Ne! Naprotiv.
- Imate hiljade masa i vakuum na vrhu. - Grupa okupljena oko čoveka,
laka borba. Raspašće se u manje grupe
i boriti u haosu ili će se neko uzdići. -Pesimistično, Petrove.
A ipak tačno. Moramo da odlučimo šta ćemo pre njih.
Glas o njegovoj smrti će zapaliti fitilj. -Još ne znaju.
To nam daje prednost. Treba da okupimo trupe, donesemo telo...
Zanimljivo. Treba da posedujete tu smrt.
On je Petar Treći. Izađite i recite da ste ga ubili.
Idealno, sa telom, a onda treba da kažete:
"Petar je poražen mojom rukom."
i da pustite kišu topova.
Onda ste prekinuli lozu Petra Velikog, a sada imate zemlju.
Okončala lozu? Kako se usuđuješ? Tu je Pavle!
Je li? Nije bio u bifeu.
- Nećemo ništa od toga! - Šta onda radimo?
Jer jebeno moramo nešto da učinimo.
Jebote! Jebem ti ovo mesto.
Katarina!
To je neodlučnost. -To je mrzovoljan odgovor na veliki izazov
koji dovodi u pitanje njenu kompetenciju.
Ja to nazivam izdajom.
Ali nazivate li to netačnim? Ne, nisam ni mislio.
Moramo da imamo hrabrosti i da se držimo zajedno!
Vratiće se. I ne samo to,
Ponovo ćemo preuzeti palatu i vratiti Petra kao poglavara Rusije!
Čekaš ga. Dođavola, Tatjana!
Rekao je da želi da mi rastrgne haljinu, ali smo žurili,
nemam mnogo haljina. Mislim da je ovo lakše.
Nije se vratio, pa se pritaji i obuci nešto.
Ne znam gde je, ali hodnik je pun manijaka spremnih za polazak.
Gde je? -Verovatno s nekom drugom.
Bolno. -Ali to što ležiš gola zbog dugog muškarca je u redu.
Rekli smo da ćemo pustiti jedno drugo da se razvijamo kao ljudi.
Ili želiš da naš brak uguši lični rast?
Teško ili-ili.
Moraš da držiš te ludake napolju pod kontrolom dok se ne vrati.
Neprestano me gledaju. "Ti si mu prijatelj, treba da znaš."
Ljudi su ljuti. Samo ćeš ležati ovde?
Mora da se vrati u nekom trenutku.
- Želiš li nešto? - Dobro bi mi došla jabuka.
Ćao. Neprikladan ulazak u privatne odaje,
ali imamo problema s vremenom. Kometa, mogu li?
Odlična ideja i odlična distrakcija od vaših problema.
Žao mi je zbog dvoboja. Znam da je ilegalan, ali sam u tome.
Moja moć nad sopstvenim dvorom očigledno opada.
Spavao si sa Petrovljevom verenicom?
Nešto mi se dogodi dok razgovaram sa ženama i završi se jebanjem.
Tako se i ja osećam. Smešno je, ne vdim sebe tako, i još...
- Ti si slučajni ženskaroš. - Može se tako reći.
Kako izgleda voditi Rusiju?
To je ludost. Vodim kancelariju sa troje ljudi, i to je svađa pijanih,
ludih mačaka. Pljuju otrov i govore u cvilećim hijeroglifskim kodovima.
Nije da ne radimo dobro, nemojte nam smanjiti finansiranje, samo je teško.
"Ne plaćaju me dovoljno! Nema keksa!" "Zašto Anatol ima sunčani prozor?"
Rusija je sigurno... Skrenuo sam.
Loša navika, kao i preterivanje.
Ali kancelarija sa 80 miliona ljudi? Ludnica. Glava će vam eksplodirati.
Moja glava, srce, sve.
- Kako uspevate? - Reći ću ti tajnu.
Ne znam.
Pokušao sam da budem zao, dobar, fin, tiranin. Svejedno me napadaju.
Možda zato svoje vreme provodim gledajući nebo.
Događa se kao što si rekao. -Šta?
- Jebi me. - Šta? -Čuo si.
- Jesam, samo... - Želiš li da čuješ opet?
Voleo bih da opet čujem.
Dođi ovamo, pribij me uza zid, podigni mi suknju i jebi me.
Stižem.
Prestani to da radiš! Da mi upadaš! Nama!
Petru i meni da vidiš hoćemo li napraviti dete.
Možeš da ideš, mladiću.
Carica verovatno nema vrh limuna i mora da se okupa koprivom i otrovom zmije.
Ulazim nenajavljeno jer tako najbolje vidim gde su ljudi
i uhvatim ih takve kakve jesu.
Kao da vidite vevericu koja preplašeno sisa orah.
Iako mi je, na ličnom nivou, drago da se jebeš,
na nivou nacionalne krize, počinjem da preispitujem tvoje prioritete.
Možda treba da se jebeš nakon što spaseš zemlju od ustanka.
Spasla sam je i rešila to!
- Petrovo ime, sve! - Stvari su se promenile.
Sama ću smisliti šta da učinim. -Kada?
Prestani da pričaš. Kad budem znala, tada!
To nije dovoljno dobro. Dosta suza i slabosti.
Ne, nije dosta, jer ako me pokvasiš, neće izaći ništa osim suza i slabosti.
To je samo tuga. -Možeš li da odeš? -Ne, ne mogu.
- Elizabeta! -Katarina! - Straža! -Straža!
Sklonite je! -Dimitrije i Alekseju, ako me pipnete, nikad više nećete.
- Bože! - Možete da idete, ali posle...
Nemam kontrolu ni nad kim.
Moj vojskovođa sprovodi ilegalni dvoboj, bez obzira na moje želje.
Spaljuju likove po zemlji.
Moje ime izaziva mržnju, a ne promenu.
I trunem od tuge celim svojim bićem.
Postajem sigurna da sam ostalima, a i sebi,
ispričala lažnu priču koja je Rusiju bacila na kolena.
Znam da se osećaš slomljeno. -Jesam slomljena.
Ne do kraja. Upravo si pojebala dečka uza zid.
To je bilo čudno. Odjednom sam pomislila: "Želim da ga tucam."
Ništa drugo. Samo sam bila prisutna i željena tucanja.
O, ne. Osećam se grozno.
Kao da si se udaljila od Petra? -Da, i ne želim to.
- Moraš. - A ako ne mogu?
Znam da te boli i da su ti oblaci zbunjenosti u glavi,
ali sad moraš da ustaneš.
- Ili? - Znaš.
Neko drugi će. Ti?
Da. Ja. Možda je, kako si rekla, to moja sudbina, a ne tvoja.
Možda nisi bila ti. Možda sam pogrešila.
Ja sam to. Ti si bila lepa odskočna daska da se probudim i uvidim to.
Zaboga!
Jer svet spali čoveka mnogo puta. Otreseš pepeo
i uđeš u sledeću vatru znajući da vatra ne ulazi u tvoju srž.
To sam ja i to nam je sad potrebno.
Ako sutra sednem na to mesto, ne ustajem.
Ni zbog koga. Volim te.
I ja tebe.
Gde je? Zar nije trebalo da je pratiš do Grigora?
Možda sam napravio pogrešnu procenu.
Ili ne. Videćemo kako će se odviti.
Nadam se da sam joj dao ideju da smo joj potrebni.
- Odlučio si bez mene? - Dodao sam Georginu u plan.
Razočaravajuća i, pretpostavljam, idiotska izdaja.
Pretpostavimo da Georgina dobije dete i shvati da smo mi sledeći korak.
Idemo na sledeći korak nakon što su sledeći koraci spremni.
Znala sam da ćeš doći ovamo.
Nas troje uvek dolazimo ovamo. Niko ne može da te nađe. Gde je Pavle?
Grigore! -Najbezbednije mesto. Niko ne gleda gore.
Spusti ga dole.
Ptice su bile gnjavaža, bio je i medved. -Medved?
Krzneni. Rekao je "krzneni" nakon što smo ga upucali. Kakvo dete!
Kaputi od veverice. Istovetni. -Jesi li poludeo?
Očigledno jesi. U redu je. Ja brinem o tebi, kao i uvek.
Vratimo ga. -Nije bezbedan na dvoru. Dolaze po njega
i sve nas. -Nije bezbedan ni ovde u kutiji na drvetu, Grigore.
Možemo to zajedno. Uvek smo želeli dete. -Nismo.
- To bi nas odvratilo od Petra. - Osnažilo bi brak.
Volim Marijel. -Ne voliš i iritira me što to govoriš.
Volim. Mrzi Petra, pa je teško i zbunjujuće
jer osećam bol zbog njenog odsustva u području grudnog koša.
Moja glava plače od tog gubitka. A onda Petar...
Ne mogu ni da osetim. Ali Pavle je sve.
To je moj novi moto. Neprestano to govorimo, zar ne? Pavle je sve!
Slažem se. Pavle je sve.
On treba da bude car i možemo to da ostvarimo.
- Šta? -Dobra sam u ovome. - U čemu? Ne pratim.
Politika. Mislim da sam se, pretvarajući se da se menjam,
zaista promenila. Ako ovo prođe kako izgleda da hoće,
možda će nam zatrebati novi vođa iza Pavla. -A to si ti?
- Koji đavo? - Ti?
- Zašto ne ja? - Ti nisi oni.
Oni nisu oni. Niko nisu oni dok oni tako ne odluče.
Ova zemlja može da se promeni nabolje. Za Petra.
Da naš najdraži prijatelj održi lozu.
Neću ti pomoći da je ubiješ. Voleo ju je. -Voleo je i nas.
Duže. Učini to zbog njega.
Ona je dobro, Pavle. Vidiš?
Pogledaj kako grudi idu gore dole. To se zove disanje.
Ali uvek osluškuj korake iza sebe u šumi.
Sećam se ovoga. Sve smo ih izveli, zar ne?
Ovo. Kolica s voćem! Dopalo mi se to.
- Ti, zgodni divljače. - Ti, divna, seksualna huliganko.
Izgledaš nesigurno. Znaš da ne podnosim to. -Razmišljam.
Ne ti, ti si instinkt. Ubij je!
Prikuj je za stub i provozaj po Moskvi. Zauzmi ovo mesto s Pavlom na krilu.
Sećam se da si gledala u moje umiruće,
ali divne oči boje mora, i obećala da ćeš štititi moju lozu.
Stvari se menjaju. Evoluirala sam.
- Naša ljubav je večna. - Mrtav si, za tebe je sve večno.
- Volim je. - Mene voliš više.
Sada me bockaš! Sećam se.
Zatim sledi žestok seks. Samo je ukloni
pre nego što te bivši Kozaci pretvore u crno-plavu pastu,
pijani kosooki koji divlja od besa
i potrebe da oseti prskanje krvi u očima da bi bio srećan.
Zaboga! -Znam, snažne slike reči koje mogu da transformišu trenutke.
Jedan od mojih mnogih darova.
Sećam se. I nemaš empatije ni za koga.
Još jedan dar. Kakav si bio s Petrom.
Ko još može da se udavi na svom konju? To dete.
- Okrutno čudovište. - Drska čarobnice.
Neću da to radim. Nazivam te jebenim čudovištem bez srca.
Znaš da moraš da zauzmeš presto. Ili ćeš umreti i izgubiti sve.
Jesi li ti to upravo ućutkala Petra Velikog?
Nećeš odabrati nju.
Možda ću odabrati nešto drugo. Ono što ja želim, a ne šta ti želiš.
Ti, kontraška, svadljiva drndaro.
Ti gluvi, slepi tupane.
Bože, mogao bih da ti zubima strgnem odeću.
Ali ne možeš. Možeš samo da... Odeš.
Ovaj dvoboj. Verovatno ne bi trebalo to da učinim.
To potkopava caricu u osetljivom trenu. Ona je kao pijanica na kraju luke.
Tako je sa ljudima kojima sudbina zdrobi srce.
- Otkazaću. - Ne. Učini to.
Ona mora da ustane i vodi. Ili ne, ako ne može.
To je kao kad sam bio dečak. Imao sam jabuke i nisam hteo da ih dam,
ili da ih pojedem, ili da napravim sok. Nisam mogao da odlučim,
a onda su istrulile i ispao sam idiot kakav i jesam.
Mislim da je više kao izgubljena mlada žena u moru,
povraća u okean zbog vetrova i uboda insekata,
nadajući se da će je prijateljske ajkule voditi kući.
Mora da nađe kompas, ali zaslepeo ju je gavran
i ako upadne, ajkule će jednostavno...
- Biti ajkule. - Da.
A vojska i ja ćemo marširati u osmicama i šestouglovima kao jedno.
U redu. Shvatam.
Zdravo. Izvini, malo je hitno. -Hugo, šta to...
Znaš šta miriše napolju? Miriše ono što sam namirisao u Švedskoj. Implozija.
Osećam se loše zbog Petra i krađe vojske.
I budući da ćeš grgoljati sopstvenu krv, daću ti savet.
- Moraš da bežiš. - Ne mogu da bežim.
Tako sam i mislio. Iz nekog osećaja obaveze.
Sudbina. "To mi je omiljeni sto, neću da ga ostavim."
Ali Pariz, Rim.
Reci mi da bivši kraljevi neće biti slavljeni tamo.
I hrana, umetnost. Vidim novi život.
Kočija će nas čekati u 9 sati u dvorištu.
Dovedi Pavla ili reci gde je i ja ću ga dovesti, uđemo i idemo.
To prepuštam tebi.
Donesi ispravnu odluku ili nemoj i umri.
Umri, kučko!
Grigore. Šta to radiš?
Ti si prizor koji je potreban mojim očima. -Šta hoćeš?
Osim, jasno, a i logično, moje telo. -Udaj se za mene.
Mrzeo si me jer mrzim Petra. Znaj da ću ga uvek mrzeti.
Znam. Ali potrebna si mi. U šumi je tako tiho,
osetio sam prazne prostore u sebi, zvuke šume koji odjekuju kroz njih,
medvede, ptice i pčele. Ti si ono što mi je potrebno u tom prostoru.
- Ti si deo koji nedostaje. - Da. Zaista?
- Želim novi život. Ti i ja. - I ja želim novi život.
Odlično! Odemo na moje imanje, sakrijemo se tamo,
postavimo odbranu i jednostavno budemo zajedno.
- Ti, ja i Pavle. - Kako to misliš, Pavle?
Moram da ga odgojim, zbog Petra. Shvatam to sad. Možemo zajedno.
Možda ćemo imati svoju decu. Biće dobro za Pavla.
Neću da mu odgajam sina. Lud si.
Znam da ga mrziš, ali to je zapravo dobro.
Pavle će naučiti složenost života. Odgojićemo ga da preuzme presto.
Ili ne. Petar to nije želeo, pa ćemo možda pustiti to.
Ne moramo sad da odlučimo. Marijel, obuci se. Moramo da idemo.
Mogao bih da se poslužim kadom. Zubi su mi kao borovnice.
Jebote. Ti, tužni čoveče. Ti, prelepi, tužni čoveče.
Zašto je Grigor u mojoj kadi? Mislio sam da je ova bolesna veza gotova.
Ćao, Maksime. Samo minut odmora. -Gužvaš mi odeću.
Ubio si Pugačova! Nastao je pakao, glupo, malo čudovište.
Arči i ja vladamo situacijom. Opusti se.
Bićemo bezbedni dok drugi umiru. Imamo dodir.
Ne. Nema "Arči i ja". Ne. Dosta.
Pošto si hteo da se oženiš njome, smatraj da si ovim izbegao metak.
Ti shvati da ćeš neuspešno izbeći metak.
Nije bila prava za tebe. Neverna je i agresorka. -Bili smo prijatelji.
Da i osećao sam se užasno! Svaki zamah je bio poput bodeža u srce.
Zaboga! Zaista? -Samo znaj koliko sam se loše osećao.
U jednom trenu me je uzela u usta i zurio sam u tvoj portret na zidu.
- Onaj s crvenim eterom? - Volim tu sliku. -Da.
I pomislio sam da je to baš loše. Ne bi trebalo da se oženiš njome.
Požurimo pre nego što ga upucam u glavu.
- U redu, krenimo. - Divno, nisam zakasnila.
- Carice, ovo je između nas. - Takođe je i ilegalno.
Ali to su ruska pravila i izgleda da želite da živite tako. -Da!
- Želim da zamenim Nikolaja. - Šta? -To je smešno.
- Ali je po pravilima? -Da. - Odlično. Nikolaj, stani tamo.
Usprotivio bih se, ali... -Carica sam, a ti si kukavica koja ne želi da umre?
- Dobro ste rekli. - Počnimo. Objasni mi kako...
Ne mogu da vas upucam. -To nije moj problem. Ja tebe mogu. -Odlično.
I počnimo. Deset koraka, okret i pucaj.
Jedan, dva, tri.
Svi živite po pravilima Katarine Velike.
Shvatite to ili napustite dvor!
Petrove! Svečana soba, za sat. Moramo da planiramo. -Stižem.
- To je moj nos. Da. - Daj ga ovamo.
- Moraš da odeš kući, Grigore. - Potreban sam mu.
Ne, nisi. On je potreban tebi. Ali njoj je više potreban.
Uzmi Pavla, i jednog dana ću te naći i ubiti na veoma čudan način.
- Idi kući, Grigore. - Nemam kuću.
Ne zanima me.
Bićeš car, kao što je tvoj deda nameravao.
A ja ću živeti uz tebe kao dobroćudna senka i vodič kroz ovaj dvor.
On je dobro, Pavle.
Gle kako grudi idu gore-dole. Idemo da nađemo čika Arčija.
Gle koga sam našla.
Divno.
- Tatjana? - Da! To si ti.
Možeš li da mi dodaš jabuku?
Je li bolje da se okrenem ka napred, pa da me samo zgrabi otpozadi?
Pavle dolazi sa Georginom. A i Grigor.
A Pugačov? -Nema ga, ali, mislim, pa šta?
Mi ostali radimo u Petrovo i Pavlovo ime. Naterao sam ih da mi jedu iz ruke.
Samo se pretvarmo da šalju naređenja. Neće znati.
Pogledaj se. Prštiš.
I doneo si mi jabuku. Dođi ovamo.
- Tražila sam te. - Da mi kažeš šta?
Koliko je bio užasan? Znam šta mi je učinio,
da je bio užasna osoba, užasan vođa, sve to.
Kako me je omeo. Kako sam se zgrčila da bih se uklopila.
Ali volela sam ga i njih dvoje nosim u svom srcu.
- Shvati to. - Shvatam.
Ti shvati ovo. Imam šta da ponudim.
Moram da radim na nečemu bitnom. I potrebna sam ti.
- Šta je to? - Pisma Arčija i Pugačova.
Zapalio je ovaj požar i naterao Maksima da ga ubije.
Dobila sam mračan pogled na čovečanstvo. Znaš li zašto?
Zato što mi se događaju loše stvari i ljudi su kreteni,
i zato sam ti potrebna.
Arči.
Idemo.
Ovlašćenjima koja mi je dao Gospod, usmeravam njegove moći u ovo dete
da obavi Božje delo kada jednog dana postane ruski vođa.
Ovo traje dugo. Požuri, Arči. Pređimo na venčanje.
- Bog je dodirnuo i... - Dobar pas.
- Usred svega. Izvinite. - Ignoriši ih.
Ipak, prihvatimo da smo deo ovoga. -Dobro. -Dobro!
Bog te je dodirnuo i izabrao, Pavle Petroviču
Iliču Vasiljev Aleksejviču Romanov. -I to predugo traje.
- Možeš li samo... -Reci amin! - Ako kažeš, upucaću te!
- Sranje. - Hugo, ne miči se.
Umrećeš. Spusti ga, Arči.
Neće te upucati. Reci.
Ne sviđa mi se njegov pogled. -Dobra analiza.
Spusti dete i idi.
Ti si vođa. Onaj kog je Bog odabrao. Amin. -Amin! Da!
Arči! -Carica je zatražila patrijarhovo prisustvo. Smesta.
- Moram da požurim. - Pa, napola je gotovo.
- Sve je za Petra i Pavla. - Ti i ja smo završili.
Iskreno, zapravo me zanima neko drugi. Dogovoreno.
Izgleda neobično ispravno.
- Sela si. - Jesam.
Carice, hteo bih da se izvinim.
Moja odanost prema vama se ponekad pregreje,
a ja se ponašam u vašem najboljem interesu iz ljubavi.
I takođe, ja sam ubica. To je Maksim.
- Sedi, Maksime. - Carice.
Arči. Zdravo. Želim da ti zahvalim za Pugačova.
Nisam siguran... -Ne vređaj me lažnim rečima poricanja
i suznog stiskanja krunice, i nevinog pogleda.
Bila sam u izmaglici tuge koja mi nije dopustila da vidim,
ali ti si mi uvek dolazio s rešenjem.
Nedavno sam upucala čoveka u glavu, umesto sebe,
i izgleda da mi je to raščistilo nešto.
Vidim sa blistavom jasnoćom. -U redu. I?
Zamolila sam te da me naučiš političkim poslovima, zar ne? -Jeste.
Bila je to dobra lekcija i zahvalna sam.
To je tvoj sopstveni rad ili su i drugi uključeni?
Svu zahvalnost dugujete meni.
Iz ljubavi prema vama. Nisam mislio da će izmaći kontroli,
ali počistimo ostalo i pokažimo Rusiji vašu ogromnu moć.
Pokažimo. Crkva će izaći i reći da je od Boga
tražila znak da je Katarina Velika ruska sudbina.
Reći ćeš im dan i vreme kada će pogledati u nebo da je vide.
- Kometu? -Tačno. - Odlično!
Potrebna im je priča. Ovo će biti jedan deo.
Marijel ima proglas za vas.
- Šta se tebi dogodilo? - Carica me je upucala.
Maksime, potreban mi je general. -Molim?
- Spreman sam. - Daj, ima četiri godine.
Hoću da preuzmeš zasluge za ubistvo Pugačova.
Zato ćeš ići na turneju da pričaš o smrti Kozaka Pugačova.
Nakon toga, postoji Vojna akademija u Vladivostoku.
Ići ćeš tamo, naučiti zanat, i vratiti mi se. -Vladivostok?
To je takođe grad najboljih krojača u Rusiji.
- Zanimljivo. Ali Marijel... - Za dobrobit Rusije, pristala sam.
- Često ću te posećivati. - Godišnje je dovoljno.
Velementove, ići ćeš na jug da pričaš priču o smrti u ledu.
Petrove, otići ćeš u Moskvu i zatražiti smrt Petra Trećeg, i oslobodićeš...
- Molim vas, recite topovsku đulad. - Topovsku đulad. -Odlično.
Moraš da dobiješ đulad. -Marijel, pripremi izjavu da je Petar Treći
umro od hemoroida, i drugu koja kaže da je od boginja,
i još jednu, da je stradao u borbi protiv ustanka.
I još jednu, da sam ćerka Petra Velikog. -Volim novi posao.
Svako će dobiti priču koju želi. A ja ću dobiti onu koja mi je potrebna.
Arči, još jedna stvar. Straža!
Vodite ga, strgnite mu mantiju s tela i bradu s lica,
i zakopajte ga živog. A onda, u polukrugu,
- popišajte mu se na grob. - Šta? -Smesta!
Mislio sam da si razumela! -Čekajte!
Crkva ima pola miliona kmetova koje poseduje.
- Potpisaćeš ovo i osloboditi ih. - Ðavola hoću.
Takođe, 10 miliona jutara, 25 jutara po kmetu. Biće nagrađeni.
Država može da gleda veliki ogled bez želje da se kupaju u mojoj krvi.
Želim da ih posramim kako bi pustili kmetove. Potpiši ili umri.
- U redu. Dobro. - Hvala.
Jebeno me pustite!
Mislio si da će te pustiti? Slatko. Odvedite ga.
- Katarina. - Izigrala si me!
Smatraj me školovanom.
- Odrubite mu glavu i donesite je. - Glavu? Hoćemo.
To je bilo uzbudljivo.
- Tvoje mesto. - Mislila sam da nećeš ustati.
To je bio ultimatum. Moralo je da zvuči dramatično ili ultimatum nije dobar.
Možeš da ideš.
Mužu.
Dobar je dan za ubistvo carice.
Raspalite!
Jebote.
Sranje!
Sudbina nije to učinila. Ja sam.
MEDIATRANSLATION