Tudod már, mit mondasz majd?
Péter halott. Az az ember egy imposztor.
Vannak pamfletjeink is.
És Nagy Katalin, a végzet asszonya, baszki.
- Intelligens és szellemes. - Szép testbe csomagolva.
Az agya a fontos, te lotyó. Puncimániás vagy, tudtad?
Mint két mérges kiscica egy vödörben.
Mindig azt hittem, a közös farok összehozza a nőket.
Grigorij csinálja azt a dolgot két ujjal és dudorászással?
Megvan a válasz.
Én tanítottam neki a 16 éveseknek tartott bevezető udvari orgián.
Csinálja.
- Olyan... fura olyankor. - A dallam az, ami fura.
- Mint egy katonainduló. - Az ember fel van ajzva, erre...
Attól még remek numera.
Szívesen.
Megérkeztünk.
Nem tudom, mi egyebet mondjak még.
Majd kitalálom. Vagy mégsem. De mégis.
Van valakinél kumkvat? Úgy ennék egyet!
- Nézd őket szúrós szemmel! - Mi mást mondanál?
NAGY KATALIN - A KEZDETEK 3. ÉVAD 9. RÉSZ
VÉGZET
- Hajts! - Baszki, ez durva volt!
Kibaszott német szuka!
Péter lábai elé fogom vetni a hulládat!
Kösz.
- Azt hiszed, a fickóra céloztam. - Jól vagy?
Gyűlölnek engem.
Köszönöm, hogy senki nem akar megnyugtatni.
Rontott a helyzeten az, hogy elsírtam magam.
Kiszagolták a gyengeséget.
Péterért!
Egy férfi fut a hintó mellett.
Lelőjem, vagy úgyis kifárad?
- Lődd le! - Lődd le!
Látjátok? Megvagytok békességben.
Csak erre tudok gondolni.
Mert napok óta itt vagyunk,
és kezdünk marakodni.
Nem tudtam kiirtani a népemet. Igazából csodálatra méltó.
Én megértem.
Csakhogy olyan közel voltunk ahhoz, hogy visszakapjuk Svédországot,
de te eltoltad, mert nem bírod a vér látványát.
Most meg itt bujkálunk, és ahányszor villát veszek a kezembe,
szeretném a képedbe szúrni!
Látod? Marakodunk!
Menjünk ki! Valami történik odakint.
Nem szabad!
Ha meg akarna ölni, már megtette volna.
Jó, ő talán nem akar megölni, de mások akarhatnak.
Jó érzésem van. És Hugóföldéből még lehet valami.
Látnoki ötlet. Én vagyok a jövő! Tudom. Csak szokatlan.
Nem valami vén király vagyok, hanem...
valami más.
Fura, de jó érzésem van. Mintha csak le kéne szakajtani az új jövőt.
- Gyűlöllek! - Az lehetetlen. Menjünk!
Hugó!
Mihez kezdünk?
- Csatlakozunk Péterhez. - Péter halott.
- Ez biztos? - Hát, nagyon úgy tűnik.
Ezt Katalin állítja. De holttest nincs.
Erzsébet úgy döntött, hogy nem szerzi vissza.
- Szerintem Péter van ott. - A hasonmása, Tatjána. Logika.
Péter itt volt, amikor a felkelés kirobbant.
Valóban? Vagy a hasonmás volt,
mert az igazi cár ment el, és neki falazott?
Baszki!
Érdekes felvetés.
Azon agyalj, amiről elterelik a szót.
- Nemigen értem, ezt mit jelent. - Azt, hogy elmegyünk.
Csatlakozunk hozzá.
Pugacsov bevette Moszkvát.
Értem. Köszönöm.
Ennyi? Ugye hallotta, amit mondtam?
Igen. Pugacsov bevette Moszkvát.
- Baszki! - Katalin!
- Lődd le őket, Petrov! - Jó. Fejbe vagy seggbe?
- Egyiket fejbe, a másikat seggbe. - Valakinek segítenie kell neki.
Nem valakinek. Nekem.
Amúgy is meg kell etetnem Makszimot.
Fura, de aranyos.
Erzsébet!
Fel kell szentelni Pált. Ő Péter fia, és Katalin bajban van.
Cselekednünk kell.
- Meg ne próbálj átverni! - Netán tévedek?
Megvan?
Mit művelsz?
A látszat csal. Ez egy játék.
Egyik sincs töltve?
Az egyik elvileg töltve van.
Ez az. Érdekes.
Jól vagy?
Az igazat megvallva kissé aggódom érted, de nem tudom, miért.
Nem vicces!
Mi ütött beléd?
Legyintesz a súlyos helyzetre, most meg ez?
- Szedd össze magad! - Igyekszem.
- Azzal, hogy lelövöd magad? - Ez egy próba.
Idejöttem Oroszországba, és éreztem valamit.
Egy végzetet. Vagy bemeséltem magamnak egy téveszmét,
hogy elfeledjem, Péter nem szeretett engem az elején.
Tehát ha ez végzet, sosem fogom agyonlőni magam.
Ez őrültség!
Ha ez a végzetem, Pugacsov nem fog győzni.
Viszont ha téveszme, a nép gyűlölni fog...
ő előre tör és győz.
Megrázlak tiszta erőből,
és remélem, helyre billen az eszed!
Elismerem, rosszkor jött ez az egzisztenciális dilemma.
Ahogy a kacsa, amit halálra csípnek, nem tudja, szüksége van-e csőrre?
Szerintem kurvára rosszkor!
De bennem van.
Vagy inkább nem érzem úgy, hogy bennem van. Nézd meg Pétert!
Bemesélt magának valami végzetet, de tévedett.
Téveszme volt, ami a halálához vezetett.
Te más vagy, mint ő.
- Mitől lennék más? - Neked van végzeted!
Vicces. És igaz a mai pisztolyok alapján.
Pál hol van?
- Biztonságban. - Ezt hajtogatod.
Nem akarom belekeverni.
Beleszületett ebbe! Egyikünk sem ússza meg.
Ez egy finom alma.
Fel kell szentelnünk őt.
Nem.
- Dühös vagy? - Remegek.
Mint a trónod.
Pugacsov Péternek adja ki magát, és trónbitorlónak nevez téged!
Fel kell szentelned Pált, hogy megtarthasd a trónt!
Meggondolom.
Pugacsov Moszkvában van. Nincs idő gondolkodni!
Hadd segítsek neked, mert én tudom!
Te mindig tudni véled.
Miért nem a te végzeted a trón? Zseniálisan csinálod.
- Nem nekem való. - Szolgálod ezeket a férfiakat.
De miért nem te uralkodsz?
Mert nincs meg benned, vagy mert sosem képzelted el,
nem mesélted be magadnak?
Semmi mást nem akarok elképzelni, csak azt, hogy életben maradsz,
és hogy ha kinézünk az ablakon,
nem a palotát ostromlókat látjuk, akik el akarják vágni a torkunkat!
Szenteld fel Pált, és számolj le Pugacsovval!
Mindenki Péternek hiszi.
Ha megölöm, mind azt fogják hinni, a férjemet öltem meg.
De én nem ilyen történetet akarok Pálnak.
Sem Péternek.
Örökséget akart.
Ez nem lehet az.
Egek!
Nem könnyű, igaz?
Nélküle.
Mindenütt, ahol nincs.
Vagyis...
...mindenütt.
Igen.
Marial, oldozz el!
- Pocsék feleség vagy! - Megmentem az életedet.
Helyre kell hoznom valamit.
Azt mondtam, megöltem. Bolondot csináltam magamból.
- Valóban. - Ez hihetetlen.
Azt hittem, jó a házasságunk.
Te is tudod, hogy még gyerek vagy.
A férjed vagyok, és tisztelni fogsz engem!
Szeretném, ha eloldoznál, kedvesem!
Marial!
- Csodás vagy! - Ahogy ő szokta!
- Tatjána, olyan vagy, akár a selyem! - Igen! És mindig is kívántál!
És mindig is kívántalak. Tejszínes barack vagy egy nyári napon.
Igen, beszélj ételről! Igen, igen!
- Gomba is vagy... - Igen!
- Sztroganov. - Igen!
Szuflé!
Látta valaki Pug... Péter cárt?
Arkagyij, legjobb barátom és jobbkezem!
Mi mindent éltünk át együtt!
Bizony!
Barátaim! Mit mondunk?
Péter! Péter! Péter! Péter! Péter! Péter!
Péter! Péter! Péter! Péter!
Péter! Péter! Péter!
Péter! Péter! Péter! Péter!
Péter! Péter! Péter!
Utálják Katalint ott. Pugacsov Moszkvában van, baszki!
- Sakkbábukká aprítanak minket. - Ha Moszkvában van, mi következünk.
Ezért mondtam a sakkbábukat. Figyelj!
Grigorij...
- Hallasz? - Pálon gondolkodom.
Mindnyájan rajta gondolkodunk. Katalinnak fel kell szentelnie a fiút.
Péter nem ezt akarta. Senki nem szenteli fel!
Jön Marial. Gondoltam, jobb, ha szólok,
ha már a hazaárulásról diskurálnak.
Ne hallgatózz!
Madame Gyimova, a szenvedélye egyenesen...
- Köszönöm, Petra! - Meg fogja köszönni nekem.
Elkapattam ezt a cselédet.
Grigorij!
- Beszélhetünk? - Beszélgetünk.
Hitvesi csevej. Makszimmal beszélgess!
- Megmentettelek! - Valóban?
Az életem csupa megbánás. Gyanítom, ez lesz a legnagyobb.
- Grigorij! - Alig értek ebből valamit.
Nem adhatjuk fel csak így.
Szerintem igen, ha érdekel egy kívülálló véleménye.
- Fogd be! Grigorij! - Mindenki beszél.
De ezek csak szavak.
Szállnak a levegőben, de nekem már semmit sem jelentenek.
- Péter halott, mi viszont élünk. - Számomra mindenki halott.
Többé nem érdekeltek.
Néha meglát egy szöget és kalapáccsá változik.
Váratlan, és mindig benedvesedek tőle.
- Terád értette, nem rám. - Valóban?
A könny a szemedben mást sugall.
Menj a picsába!
Nem. Itt én lakom a férjemmel!
Eressze el!
Maradjon ott!
Ugye viccelsz?
El kell mondanom, miért?
Jó, csináld!
Jó reggelt, Pál! Hogy aludtál?
Ne ezt edd! Hoztam nekem mindenfélét.
Pácolt diót, galambmellet,
seggízű sajtokat, amiket apád imádott.
Vodkás tej feles.
Hurrá!
És míg te lakmározol...
Igen.
Apád imádta a zenét.
Azt akarta, hogy te is imádd.
Egyél, én meg majd játszom.
Péter! Péter! Péter! Péter! Péter!
Újabb győzelem, barátaim!
És ezután is győzni fogunk,
mert én vagyok az igazi orosz cár, Isten kiválasztottja!
Hurrá!
Katalint hamarosan legyőzzük, mert kiderült: ő a sátánnal cimborált!
Azt, hogy mekkora szörnyeteg,
Arkagyij Vaszilovics barátom mindünknél jobban tudja!
Szívem ujjong, mert újra a legjobb barátommal, III. Péterrel lehetek!
Ezt meg kell ünnepelnünk!
Holnap találkozunk több ezer testvérünkkel,
és visszafoglaljuk ezt a kurva országot!
- Ébresztő, dagadt pöcs! - Hurrá!
Mindenki kicsípi magát,
és megdugok mindenkit az udvarban, aki azt követeli.
Én igen!
Hol van Jean-Pierre?
Ki kér crepe-et?
Feldúlt vagyok. Csak egyszer, azt mondtad.
Ez politika, Arkagyij.
Georgina megtette Grigorijért, én megteszem érted.
- Ugye tudod, hogy ez nem ő? - Tudom. Azt hiszem...
Végre mi vagyunk a másodikok. Szívesen.
Hors d'oeuvres, foie gras, osztriga pink hagymamártással...
Arkagyij, nézd át a menü többi részét Jean-Pierre-rel!
Természetesen, Péter.
- Péter! Péter! - Hurrá!
Apádnak sajátos stílusa volt, amit sajnos nem tudok utánozni.
Azt az édességet sosem fogod ismerni.
Punci.
Hurrá, Pál!
Vodkás tej feles.
Igen. Igen.
- Csodás vérrögök. - Örülök, hogy jól mulat.
Adjon valamit a fájdalomra! A vodka nem tompítja.
- Meg is gyógyíthatnám. - Mókás.
Naponta három pirula, és egy hónap alatt meggyógyul.
Micsoda?
Nem. Apámnak ugyanez a nyavalyája volt.
Belehalt.
Néhány éve kidolgoztuk a gyógymódot.
Ha olvasnák a pamfletjeimet, tudnák, de senki rájuk se hederít.
Értem már.
Azt hitte, haldoklik, ezért mindent elbaszott.
Péter halott, és ön nem katona többé.
A tanulság: olvassa el a pamfletjeimet!
Csoda, hogy Katalin nem ölte meg önt és Hugót, de úgy látom, ő sincs jól.
Ön szerint Erzsébet hozzám jönne?
- Miről...? - Ön régóta ismeri.
- Nagy Pétert is. - Nem haldoklom?
Ezt már leszögeztük, és témát váltottunk.
Ön szerint Erzsébet el fogja temetni valaha azt az ember?
Nem ember volt, hanem isten.
Nemi bajjal kezeltem. Ember volt.
Baszki!
Ostobán érzi magát.
Igen.
Erre nincs gyógymódom.
Nem haldoklom!
Nem teszem szóvá, hogy használtad a nyelvedet.
A kamu Péter bevette Moszkvát, baszki.
Ez az érzés egy erős...
- Déja vu? - Neked is?
Baszki.
Szükségünk van egy barátra.
Tudod, kit nem ölünk meg egy udvarban?
Azt, aki sokat ér.
Katalinhoz nem fordulhatunk. Talán megfeledkezett rólunk,
meglát, és eszébe jut, hogy le akart nyakaztatni minket.
Jól látod a helyzetet.
Akkor... ki utána a legértékesebb?
- Rosszul csinálok valamit? - Több mindent.
Nem elég rugalmas a nyelved,
és nincs random körkörös mozgás, ami megtörné a ritmust,
ezáltal másféle érzetet keltene és az orgazmus közelébe sodorna.
De nem erről van szó.
Katalinról.
A felkelésről, rólam, Péterről, Pál hollétéről.
És úgy végzem, hogy feldarabolnak és felszolgálnak a kozákoknak?
Végül is, érdekes halál lenne.
Értem. Meg akartam kérni a kezed az orgazmusod után.
- Tessék? - Talán nem alkalmas.
Sosem alkalmas, ha útmutatást kérsz hozzá.
Vagy mégis?
Nem az.
Vagy mégis? Talán a benned lévő űrt egy jó doktor szeretete megtölthetné.
- Én csak egy férfit fogok szeretni. - Nagy Péter halott. Te élsz.
Én is.
És ha megoldom a körkörös mozgást és odafigyelek a rugalmasságra,
szerintem jól megleszünk.
- Zavarunk? - Nem.
Köszönöm, Vinodel. Elmehetsz.
- Gondolkodj el rajta! - Nem fogok.
- Hugó, hogy van a lábad? - Szörnyen fáj.
Kiváló.
Azon tanakodtunk, mit ajánlhatunk fel Oroszországnak.
Az öngyilkosság szép gesztus lenne.
Sajnos Katalin nem tudja, mit kezdjen veletek.
Életben hagy minket?
Talán nem sokáig. Furcsán viselkedik.
Vannak gondjai. Ott a felkelés.
Én már megéltem ezt, és vannak ötleteim.
Itt senki más nem rendelkezik királyi tapasztalattal.
Bukott király vagy.
Ezért ismerem a kerülendő buktatókat.
Egyúttal zseniális, ravasz stratéga vagyok, aki ellopta az orosz hadat.
Nem akarok hencegni vele, de azért említsük meg,
egyúttal meglehetősen ügyes szerető vagyok.
Ez inkább amolyan szórványos dolog.
Viszont Vinodel nyilván nem elégített ki,
és, mint tudod, jó vagyok a nyelvforgatásban,
így mesterien bánok azzal, ott.
- Hasznodra válhat egy ilyen férfi. - Valóban.
- Pompás! Akkor nyaljak, vagy...? - Keresd meg Pált.
Fantasztikus!
Agnes, te maradhatsz.
Elfogjuk és kiegyezünk vele.
A kérdés az, Petrov, hogy miként fogjuk el.
Először is, nem helyeslem az elfogását.
Akkor az emberei megtámadják Szentpétervárt és kiszabadítják.
Erről nem nyitok vitát. Csak fejben ellenkezzen.
Gyűlést tervez Moszkvában.
Egy nagy támadás helyett, ami vérfürdőbe torkollhat
a milícia, az állatok és perecárusok számára,
mesterlövésszel agyonlövetni. A hívei szeme láttára kell meghalnia.
Senki sem tudja majd, hogy mi tettük-e, vagy az övéi.
És a parancsom?
Azt felülírja azon kötelességem, hogy okos tanáccsal szolgáljak.
- Ön aztán magabiztos ember. - Így van.
Részben azért, mert átkozottul jóképű vagyok,
az élet számomra sétagalopp, mint bizonyára tudja.
Úgy nőttem fel, hogy megkaptam minden lehetőséget és puncit.
Azt hittem, mindez az én érdemem. Aztán egy nap kétségeim támadtak,
ezért gyöngyvirágot ettem.
Csúnya kiütés lett az arcomon, hónapokig alig láttam,
és az édes életnek vége szakadt.
Rájöttem: az ész és a fegyelmezett gondolkodás vihet előre.
Plusz egy ügyefogyott emberke megdugta a menyasszonyomat nemrég.
Elkalandoztunk. Tetszik Petrov gyilkos terve.
- Ölje meg! - Kérdezhetek valamit, Petrov?
Amikor a csatamezőn áll golyók repkednek a feje mellett,
hullanak az emberek ön körül, és bármikor meghalhat,
azt minek tartja?
Közelgő halálnak, sorsnak, végzetnek?
Szerencsének. Vakszerencsének.
Valóban? Sosem hittem a szerencsében.
- Tudom, nem akart látni. - Most sem akarom.
Igazán sajnálom...
Seggfej voltam,
bolondos vénember,
aki ivással akarta elfeledni azt, hogy lezüllött és meg kell halnia.
Cserbenhagytam önt.
Ezt egész hátralévő életemben bánni fogom.
Azt hittem, a sors kiosztotta utolsó kártyáját ennek a vén csatalónak.
Kiderült azonban, hogy még kurva hosszú ideig élni fogok,
mert nem haldoklom.
És olvasnunk kéne Vinodel pamfletjeit, mert megkímélnek a szenvedéstől.
Vakszerencse.
Vagy logika. Aki beteg, menjen doktorhoz.
- Mindazonáltal csodálatos. - Mindenképp remek hír.
Megkönnyebbülés nekem, hogy felség megkönnyebbült tőle.
Hallom, Pugacsov bevette Moszkvát.
Tudom, mit kell tennem.
Örülök, uram, de majd mi megoldjuk.
Hadd adjam elő a tervemet! Élve kell elfogni.
Tudja meg mindenki, hogy ő nem Péter,
hanem egy ostoba, rosszéletű kozák csótány.
Életben hagyja, ha bejárja a hont és elismeri, hogy nem ő III. Péter,
és felhagy mindennel, amit kifundált.
- Én is erre gondoltam. - Ez több sebből is vérzik.
Velementov tervét hajtjuk végre.
Ha életben hagyjuk a kozákot, a felkelés is tovább él.
Fej nélkül a test nem tud mozogni.
He megöljük a gyűlésen, mindenki azt hiszi majd, ő Péter.
A történet fennmarad örökre, és Pál azon rágódik majd.
- Értem. - Velementovra hallgatunk.
- Petrov, hajtsa végre! - Ez az én tervem.
- Én is végrehajthatom. - Ő a hadvezér.
- Örülök, hogy él. - Igen...
Menjenek!
Az udvartartás retteg a moszkvai hírek hallatán.
Oszlasd el a félelmeiket!
Lehetőleg dadogás és sírás nélkül.
- Ez a fatalizmus meg fog ölni. - Vagy nem.
Az az érzésem, hogy Petrov terve jobb volt.
Te meg akarod ölni Pugacsovot, mert Péterre emlékeztet.
- Egyáltalán nem emlékeztet rá. - Ő egy rút haramia.
Nyilván tud hatni az emberekre.
- Ezt hogy érted? - Igen, Marial, ezt hogy érted?
- Tud valamit. - Honnan tudod?
Szolga voltam, baszki.
Járt ott néha. Összefutottunk olykor.
- Ezt nem tudtam. - Én sem. Mesélj, Marial!
Nem nagy történet. Tud valamit, csak ennyit mondok.
Jellegzetes a beszédstílusa. És az emberek reagálnak rá.
De nagyon tetszik ez a terv. Ezt akartam mondani.
Nekem is van jellegzetes stílusom.
Jegyezd meg Pál illatát, kutyus!
Pompás hullakereső kutya.
- Az élőket is megtalálja, ugye? - Azt még sosem próbáltam.
- Minek önnek hullakereső kutya? - Az magánügy. Holnapra hozzák vissza!
Rengeteg hulla lesz az udvarban, hála annak az őrült szukának.
Mondanék egyet s mást.
Tudom, hogy sokan aggódnak, és kissé pánikba estek
a moszkvai események miatt.
De szeretném, ha tudnák, hogy bármi is lesz,
az lesz.
Van egy tervünk.
Ez az ember, Pugacsov...
Mondjátok utánam: Pugacsov nem III. Péter!
Pugacsov nem III. Péter.
Ez fontos. Az egész ország megtudja majd.
Elfogjuk, és az életünk nem lesz többé veszélyben.
Győzni fogunk.
Köszönöm, Georgina! Jól mondtad.
Uzsonnázzunk nyugodtan,
ahogy enyhe veszély közepette dukál?
Éljen Nagy Katalin!
- Hurrá! - Hurrá!
Rám nézett.
Még mindig téged néz.
Hugó, Agnes és egy kutya.
Rettentően sajnáljuk, ami Péterrel történt.
- Mintha a testvérem lett volna. - Maga hozta a döntéseit.
Ön pedig úgy döntött, nem öl meg minket.
- Szeretnék világosan látni. - Meg kéne tennem.
De erről önök tehetnek?
Az országukat akarták visszakapni, Péter az önbecsülését,
én meg az uramat élve,
és mind kudarcot vallottunk. Így hát mind szenvedni fogunk.
Köszönöm, Szmolnij! Milyen kedves!
Mandulaízű. Nagyon finom.
Kaphatok?
Persze.
Te ostoba barom!
Ha azzal vádol, hogy megmérgeztem, téved!
A mandulában arzén van. Ezt mindenki tudja, baszki.
Miért nem öli meg maga?
Mert ennél okosabb vagyok.
Szervusz, férjecske!
Remek. Oldozzanak el, kérem.
- Tipikusan friss házasok játéka. - Ugye?
Emlékszel? Bezártál a szekrénybe és óránként belevertél egy szöget.
Hirtelen megtámadott egy szög! Nagyon durva volt.
És a szex, miután kiengedtelek...
Csak civakodtunk kicsit. Oldozzanak már el!
Nem szabadna beleszólnunk mások házasságába.
- Pisilnem kell. - Nála van Pál?
Talán. Oldozzanak el, és megmondom.
Áruld el, vagy széttépetem az arcod a kutyával!
Nem.
Szervusz!
Olyan édes vagy!
Kösz.
Tökéletes.
- Jól van? - Persze.
- Most megyek hozzá. - Erzsébet figyelni fog.
És talán mások is.
- Jól vagy? - Csak egy kis arzén.
- Arzén? - Mesélj róla, mielőtt elmégy!
Emlékszem, a kínzóvacsora után először mondta neked, hogy szeret.
Aztán bejött hozzám. Reszketett, mert olyat addig még nem érzett.
Utána napokig kóstoltatott velem dolgokat.
Minden ízt sokkal erőteljesebben érzett.
mintha az erdő lüktetett volna, az osztriga tengerhullám lett volna.
Nem is tudom.
Azt mondta, felszámoltad az általa ismert régi világot,
és egy vonzó világra cserélted.
Szép történet.
El kéne menned Vinodelhez.
Majd kialszom. Vagy nem.
Add át Pálnak, hogy szeretem!
Te ismered őt. Pugacsovot.
- Hogy volt képes erre? - Ezt hogy érted?
Tízezreket vett rá a zendülésre, hogy tegyék kockára az életüket érte.
Afféle félkegyelmű volt.
Marial azt mondta, volt egy stílusa.
Marial honnan tudná?
Jobb, ha megyek.
Hová lett ez a kutya?
- Baszki! Grigorij! Meg fog ölni. - Ez probléma.
Igen, ez egy pisztoly.
Jók az érzékeid.
Szervusz! Mondanék egyet s mást.
Kitépem a légcsöved és szívószálnak használom!
- Vagy összebarátkozunk. - Mi ketten? Elment az eszed?
Mindketten gyászolunk. Meghalt a barátunk.
- Engem speciel fura bűntudat gyötör. - Mert a te hibád, baszd meg!
Igazad lehet. Érdekes.
Látod? Barátság kihívásokkal. A legjobb fajta.
Kalapáccsal fogom apró darabokra törni a koponyádat lassan!
Még nem állsz készen rá. Megértem.
Szomorú vagy. Értem én. Én is az vagyok.
- De meg kell tanulnunk együtt élni. - Vagy...
- Tetszik... - ...elevenen elégetlek!
Mindig is kedveltelek.
Baszd meg!
Pál a lényeg. Pál a lényeg...
Baszki!
Láttad őt, igaz?
- Tessék? - Pugacsovot.
Azt mondtad, volt egy jellegzetes stílusa szolga korodban.
- Igen. - Nem. Elmentél egy gyűlésre.
Így van.
- Többé nem hazudok neked. - Ennek örülök.
És?
Nemigen tudom megmagyarázni...
Vannak pillanatok, amikor úgy érzed, megért.
Talán hallanom kell ezt a stílust, hogy megértsem.
Menjünk!
Jó?
Készítsetek egy hintót! Moszkvába megyek.
- Kértem, hogy várjanak! - A kutyának mondd!
Mit kerestek itt? Hogy merészelitek?!
- Nézd! - Grigorij gondjaira bízta.
Kicsodát?
- Köszönjük. - Pált?
Ezt nem mondtuk. Csak beköszöntünk.
Semmi baj!
Te jó ég!
Tán mégsem az erdő a legbiztonságosabb hely számodra.
- Jól vagy? - Bundás.
Igen, bundás volt.
Elszöksz?
- Meggyújtod a tüzet, aztán... - El fogom oltani.
- Nagyon dühös vagyok rád! - Még egyszer!
Nem, ha élvezni fogod.
- Még megmenthető. - Hogyan?
- Megölöm a fickót. - Jó terv. Képes vagy rá?
Félek, inkább a nyelvét szopogatnád és szíveket rajzolnál a hátára.
Te megtaláltad Pált?
Te sem állod a szavad!
- Mindent elveszíthetünk miattad! - Akkor hadd folytassam!
Izgató!
Zajlik az élet, Pál.
Oroszországban mindig történik valami. Ezt tudnod kell.
Sok férfi van, akik meg akarják ölni az édesanyádat
apád imposztorának kedvéért.
És mindenki fel akar szentelni téged.
De akkor céltáblává válnál.
Akkor inkább az a medve.
Apád nem ezt a sorsot szánta neked.
Dögöljenek meg! Abból nem esznek!
Itt biztonságban leszünk mi ketten.
Aha.
Edd meg a "foie gras"-t!
Újabb kísérletet tennék a nyelvemmel.
Feketebodzalével kezeltem, hogy gyengédebb és ruganyosabb legyen.
Folyton próbálkozol, Vinodel.
Tudós vagyok. Addig próbálkozom, míg meg nem lelem a képletet.
Ezt csodálom benned.
Mégis még mindig a nagy embert bámulod sóvárogva.
Ebből hogy gyógyítsunk ki?
Az életem gyökeresen megváltozott, amikor megismertem őt.
Attól fogva csakis rá vágytam, és arra, amire ő vágyott.
Csak nem bántad meg?
Nem. De talán ideje irányt váltani,
a magam útját járni.
Velem a magad útját járhatod.
Lehetséges.
Hallod ezt, te széles vállú pöcs?
Péter! Péter! Péter! Péter! Péter!
Jó estét, Moszkva!
- Jól vagy? - Aha.
Az irántam, III. Péter iránt érzett szeretet hullámán
masíroztunk be ide, baszki!
- Péter! Péter! - Egész éjjel elhallgatnám.
Kéne egy harang, amit ha megkongatunk, az én nevemet zúgja!
Emberek!
- Éhesek vagytok? - Igen!
Fürj aioli szósszal!
- Baszki! - Ez igencsak rá vall.
- Igen. - Citromsó kell rá!
Az ő sóját használja? Köcsög!
Katalin! Szét fognak tépni!
Igen, én adok enni a népemnek,
nem úgy, mint az a lompos, boszorkaarcú német ribanc!
Boszorkaarcú?
Ide hozta őt a nyakunkra a mostani pátriárka,
akit, azt gyanítom, a sátán irányít!
Meg kell ölnünk őt, hogy megőrizzük az orosz egyház tisztaságát!
Szeretem Istent!
Isten! Isten! Isten!
- Mennyire ízlik a fürj? - Fürj! Fürj! Fürj!
Szórakozol? Ezek mind barmok!
Azt mondom, elég!
Én meglövöm, ön betuszkolja a hintóba.
Vagy meglövöm én. Úgy rémlik, az ön keze remeg.
Nézze.
Akár Mózes kőtáblái.
Ne ölj. Élve fogd el. Őrület.
- Parancs. - Parancs? Nem ön lopta el a hadat?
- Meglövöm. Figyeljen és tanuljon. - Majd én. Megvárhat a hintóban.
Amúgy ez parancs volt tőlem, a hadsereg parancsnokától.
Nem muszáj tisztelegni. Ennyire szigorú nem vagyok.
Péter! Péter! Péter! Péter! Péter!
Mondok valami fura dolgot. Gyertek közelebb!
Szerettem Katalint.
Teljes szívemből, baszki.
Egy percre átengedtem neki a kormányzást,
amiért elnézést kérek, és könyörgök bocsánatotokért.
Ki nem ment még a bolond szíve után, igaz?
- Igaz! - De aztán... történt valami.
Lovaglás közben egy szerény kunyhóhoz értem.
Nincstelen idős pár lakta.
Pár szem krumpli, kenyér. Beinvitáltak.
Ettünk, vodkát ittunk,
énekeltünk és az orosz égen tündöklő csillagokat néztük.
Belenéztem mélyen ülő, kék szemükbe,
és átszakadt bennem valami.
Elöntött a szeretet, és megértettem, hogy mire van szüksége a népemnek,
és azt, hogy ők Oroszország igazi kincse,
nem pedig az arany és a selyem!
- Ők! - Úgy van!
Baszki!
Az orosz nép, az én népem!
Oroszország! Oroszország! Oroszország!
Otthon elmondtam Katalinnak, hogy megvilágosodtam.
Tudjátok, mit felelt?
"Olyan embereknek tűnnek, akiknek halva kellett volna születniük."
Akkor döbbentem rá arra, hogy a szerelmünk csalárdság,
ő pedig egy szélhámos, aki gyűlöl minket!
Ekkor kést ragadott, és nevetve belém döfte azt!
Beszéljünk Pálról. Katalin fogva tartja őt.
Talán már nem is él, és retikült csinált a bőréből!
Meg fog halni, vagy térde esik majd előttem!
Igen, ez egy metafora, egyúttal egy vicc a szopásról!
Hurrá!
Újraépítem az országot, megölöm a gőgös külföldieket,
megépítem a világ legmagasabb tornyát,
ellopatom Amerika össze aranyát és mosómedvéjét, és ide hozatom!
Hozunk szolgákat is, és nem lesz több orosz szolga!
Mindünket kiszolgálnak majd!
Ez mind hazugság!
Imádom így zárni a lakomát!
Egy zsák fejjel!
Volpov gróf, te vagy az első!
Nézzétek azt az arcélt!
Pasztanak hercegné! A szeme még nyitva van!
Jön a villámkör!
Mikalov!
Lebegyev!
Nyikityina asszony! Még viseli a fülbevalóját!
Öljük meg! Öljük meg!
- Katalin! Katalin! - Öljük meg! Öljük meg!
Magyar szöveg: Olajos Ákos Iyuno