Планирали ли сте какво ще кажете?
Петър е мъртъв. Този човек е самозванец.
Носим памфлети.
С нас е и Екатерина Велика, чиято съдба е да бъде тук.
- Тя е интелигентна и умна. - И има великолепно тяло.
Концентрирайте се върху ума й! Защо всичко за вас е мръснишко?
Стига сте се карали!
Мислех си, че мъжете трябва да обединяват жените.
Григорий прави ли онова с двата пръста и тананикането?
Май имаме отговор.
Аз го научих на встъпителната оргия за 16-годишни.
Прави го.
- И е странно. - Да, тананикането е много странен.
Сякаш тананика марш.
Тъкмо си се възбудила и...
Въпреки това чука страхотно.
Пак заповядайте!
Пристигнахме.
Не знам какво друго да кажа.
Ще ми хрумне. Освен ако не стане. Но ще ми хрумне.
Някой има ли кумкуат? Яде ми се кумкуат.
- Ако можете, чукайте ги с очи. - Естествено, че ще кажете това.
В Е Л И К А Донякъде истинска история
Съдба
- Карай! - Това беше напрегнато.
Проклета немска кучка!
Ще хвърля мъртвото ви тяло при Петър.
Благодаря!
- Мислите, че целех него ли? - Добре ли сте?
Наистина ме мразят.
Оценявам това, че не се опитвате да ме залъгвате.
Не помогна, че спрях да говоря и започнах да плача.
Надушват слабостта.
За Петър!
Един мъж тича по каретата.
Да го гръмна ли, или да чакаме да се измори?
- Гръмнете го. - Гръмнете го.
Ето, можете да се разбирате.
Не мога да спра да мисля за това.
Тук сме от дни
и ми писна да се караме.
Не мога да убия хората си. Това е достойно за уважение.
Разбирам.
Но бяхме толкова близо да си върнем Швеция,
а ти провали всичко, защото мразиш да виждаш кръв.
Сега се крием в стаята си и всеки път като взема вилицата,
си представям как я забивам в лицето ти.
Ето! Караме се.
Да излезем навън. Нещо става.
Не мисля.
Ако искаше да ни убие, щеше вече да го е направила.
Тя може да не иска да ни убие, но други ще го направят.
Не мисля така. А и все още имаме шанс за Хуголандия.
Страхотна идея. Аз съм бъдещето. Знаех го отдавна.
Не съм някой стар и закостенял крал.
Аз съм различен.
Чувствам се оптимистично. В бъдещето ни очакват хубави неща.
- Мразя те. - Невъзможно. Да вървим.
Хуго!
Какво ще правим?
- Ще се присъединим към Петър. - Той е мъртъв.
- Дали? - Очевидно е мъртъв.
Тя казва, че е така, но няма тяло.
Елисавета решила да не го вади от езерото.
- Мисля, че Петър е някъде там. - Това е двойникът му.
Петър беше тук по време на бунта.
Дали? Или е бил двойникът му,
защото той е заминал, а тя го е прикрила.
По дяволите!
Много интересно.
Мисли това, което не искат да мислиш, Аркадий.
Не знам какво значи това.
Да заминем при него.
Пугачов превзе Москва.
Добре, благодаря!
Благодаря ли? Не ме ли чухте?
Да, Пугачов е превзел Москва.
- По дяволите! - Екатерина.
- Петров, гръмнете ги. - Добре. В главата или в задника?
- Едната в главата, другата в задника. - Някой трябва да й помогне.
Не някой, а аз.
И без това трябва да нахраня Максим.
Странно, но сладко.
Елизабет!
Трябва да ръкоположим Павел.
Той е син на Петър, а Екатерина е в беда.
Трябва да действаме.
- Не си играй с мен. - Греша ли?
Готово ли е?
Какво правите?
Не е каквото изглежда. Играя на една игра.
Не са заредени, нали?
Единият е зареден.
Този ли? Интересно.
Добре ли сте?
Истината е, че се тревожа за вас.
Но не съм сигурна защо.
Не е смешно!
Какво става?
Не осъзнавате колко сериозно е положението, а сега това?!
- Стегнете се! - Опитвам се.
- Като рискувате живота си? - Това е тест.
Дойдох в Русия и усетих нещо.
Съдба.
Или поне така си мисля.
Може би си го втълпих, защото Петър не ме обичаше, когато дойдох.
Ако е съдба, ще остана жива.
Това е лудост.
Ако това е съдбата ми, Пугачов няма да ме победи.
Но ако е измама, хората ще ме мразят...
Той ще наближи и ще победи.
Ще ви разтърся много силно
и се надявам, че ще ви дойде разумът.
Признавам си, че не е време за екзистенциални дилеми.
Все едно да кълват патка до смърт
и тя се чуди дали да ползва клюна си.
Моментът изобщо не е подходящ!
Но съмнението го има.
Или поне така изглежда. Погледнете Петър.
Имаше история за съдбата си, но се оказа грешна.
Това беше измислена история, която доведе до смъртта му.
Вие не сте като него.
- Кое ме прави различна? - Това наистина е вашата съдба.
Да, днес пистолетите показаха същото.
Къде е Павел?
- В безопасност е. - Непрекъснато го повтаряте.
Не искам да го намесвам в това.
Намесен е от раждането си. Не може да избяга.
Тази ябълка си я бива.
Трябва да го ръкоположим.
Не.
- Ядосана ли сте? - Изпълнена с колебания.
Като царуването ви.
Пугачов се прави на Петър и твърди, че нямате място на трона.
Трябва да ръкоположим Павел.
Ще си помисля.
Довечера ще е в Москва. Нямате време за мислене.
Нека ви помогна. Знам кое е най-доброто.
Винаги знаете.
Тогава защо тронът да не е ваша съдба?
Бива ви във всичко това.
- Не е за мен. - Служите на мъжете.
Защо не помислите за себе си?
Защото не е за вас или защото не си го представяте?
Разказвали ли сте си тази история?
Екатерина, не искам да мисля за нищо освен за това как да оцелеете.
Не искам да гледаме през прозореца
и да виждаме как към двореца тичат мъже, които да ни убият.
Ръкоположете Павел и нападнете Пугачов.
Всички го мислят за Петър.
Ако го убия, ще си помислят, че съм убила съпруга си.
Не искам това да остане в историята за Павел.
Както и за Петър.
Той искаше да остави наследство.
Не може да е такова.
Боже!
Трудно е, нали?
Да живеем без него.
Където и да отида, него го няма.
Което е...
Навсякъде.
Да.
Маря, отвържи ме!
- Ти си ужасна съпруга. - Спасявам ти живота.
Искам да си отмъстя.
Казах, че съм го убил, но сега изглеждам като глупак.
- Наистина изглеждаш като глупак. - Невероятно...
Мислех си, че най-сетне бракът ни е потръгнал.
Да ти напомням ли, че си дете?!
Аз съм ти съпруг и искам да бъда уважаван!
Ще те помоля да ме отвържеш, скъпа!
Маря!
- Страхотна си! - Като него!
Татяна, кожата ти е като коприна.
Да, и винаги си ме желал.
Да, винаги съм те желал. Ти си като праскова в летен ден.
Да, говори ми за храна. Да, да!
- И си като гъба. - Да!
- Страстна си като яхния. - Да, да!
И суфле!
Някой виждал ли е... Император Петър?
Аркадий! Най-добрия ми приятел и дясната ми ръка.
Колко неща преживяхме заедно.
Да, много.
Приятели, какво ще кажем?
Петър! Петър! Петър!
Ненавиждат я. Пугачов е стигнал до Москва.
Ще дойдат и ще ни избият до крак.
Ако е в Москва, ние сме следващите.
Да, затова казах, че ще ни избият до крак.
Григорий?
- Григорий, чуваш ли ме? - Мисля си за Павел.
Да, всички мислим за Павел.
Трябва да го ръкоположи.
Той не го искаше. Няма да бъде ръкоположен!
Маря идва. Мислех си, че ще искате да знаете,
въпреки че прекъсвам този предателски и вълнуващ разговор.
Спри да подслушваш.
Мадам Димова, страстта ви е...
- Благодаря, Петра. - Наистина ще ми благодарите.
Започва много да ме дразни.
Григорий.
- Може ли да поговорим? - В момента ние говорим.
Ние сме женени. Идете да говорите с Максим.
- Спасих ви живота. - Наистина ли?
В живота си съжалявам за много неща, но това ще е най-голямото.
- Григорий. - Не разбирам какво става.
Не можем да се откажем.
Напротив, като външен човек аз казвам, че можете.
- Млъкнете! Григорий. - Стига сте говорили.
Но това са просто думи.
Носят се във въздуха и не стигат до мозъка ми.
- Петър е мъртъв, но ние не сме. - В момента всички са мъртви за мен.
Вече не ми пука за вас.
Понякога е безкомпромисен.
Случва се неочаквано и винаги се възбуждам.
- Говореше за вас, а не за мен. - Дали?
Сълзите в очите ви казват друго.
Разкарайте се!
Няма, защото живея тук със съпруга си.
Махнете се от нея!
Стойте там!
Шегуваш ли се?!
Да ви напомням ли защо?
Давай.
Добро утро, Павел. Как спахте?
Не яжте това. Нося ви други неща.
Мариновани орехи, месо от гълъб,
сирена с вкус на задник, които баща ви обичаше.
Нося ви и мляко с водка.
Ура!
И докато похапвате...
Да.
Баща ви обичаше музиката.
Накара ме да обещая, че и вие ще я обикнете.
Яжте, аз ще свиря.
Петър! Петър! Петър!
- Поредната победа. - Петър! Петър! Петър!
И ще продължаваме да побеждаваме,
защото аз съм истинският владетел на Русия, избран от Бога!
Ура!
Скоро Екатерина ще бъде унищожена,
защото доказа, че е олицетворение на злото.
Никой не знае по-добре какво чудовище е,
от най-добрия ми приятел Аркадий Василевич.
Радвам се, че отново съм заедно с приятеля ми Петър Трети!
Да го отпразнуваме!
Утре ще тръгнем с хиляди наши братя,
за да си върнем държавата.
- Събуди се, дебелако. - Ура!
Всички да се облекат хубаво
и ще изчукам всеки тук, който поиска.
Аз искам!
Къде е Жан-Пиер?
Някой иска ли палачинка?
Малко съм разочарован. Каза, че ще е само веднъж.
Това е просто политика, Аркадий.
Георгина го прави за Григорий, а аз го правя за теб.
- Знаеш, че е не е той, нали? - Мисля, че да.
Най-сетне сме номер две. Пак заповядай!
Ордьоври, фоа гра, омари с розов сос от лук...
Аркадий, обсъди менюто с Жан-Пиер.
Разбира се, Петър.
Ура!
Баща ти свиреше по начин, който не мога да възпроизведа.
Никога няма да усетиш онази сладост.
Котенце.
Ура, Павел! Браво!
Ето ти водка с мляко.
Да. Да.
- Страхотни кърпички с кръв. - Радвам се, че сте доволен.
Трябва ми нещо за болката. Водката вече не помага.
- Защо просто не ви излекувам? - Много смешно.
Вземайте по три такива на ден и до месец ще ви мине.
Какво?!
Не, баща ми страдаше от това.
Дори умря от него.
Намерихме лечение преди няколко години.
Ако някой четеше памфлета ми, щеше да знае.
Но явно няма смисъл...
Разбирам.
Мислели сте, че умирате, и сте прецакали всичко, нали?
Петър е мъртъв, а вие вече не сте войник.
Заключението е да четете памфлета ми.
Изненадвам се, че не е убила и вас, и Хуго. Явно не е на себе си.
Дали Елисавета би се омъжила за мен?
- Какво?! - Познавате я отдавна.
- Познавахте и Петър Велики. - Значи не умирам?
Да, това вече го обсъдихме и преминахме на нова тема.
Дали някога ще го забрави?
Той беше Бог, а не човек.
Лекувал съм го от генитални брадавици. Беше човек.
По дяволите!
Чувствате се глупав.
Да.
Нямам лек за това.
Не умирам! Не!
Не умирам!
Ще игнорирам факта, че му пусна език.
Явно фалшивия Петър е превзел Москва.
Обхваща ме странно усещане.
- Дежавю ли? - И теб ли?
По дяволите!
Нуждаем се от приятел.
Знаеш ли кого никой няма да убие?
Някой ценен.
Не може да отидем при Екатерина. Може да ни е забравила
и като ни види да си спомни, че е искала да ни обезглави.
Звучи разумно.
Какво друго но остава?
- Нещо не е както трябва ли? - Няколко неща.
Езикът ви не е особено гъвкав
и липсват въртеливи движения, за да разчупиш ритъма.
Така усещането ще е по-силно и ще ми е по-лесно да свърша.
Но проблемът не е в това.
Екатерина е.
Този бунт, аз, Петър, Павел.
И дали казаците ще ме обезглавят и ще ме направят на пържоли?
Макар че звучи като интересен начин да умреш.
Да, бях планирал да ви предложа след оргазма.
- Какво? - Може би моментът не е подходящ.
Няма подходящ момент.
Дали?
Да.
Дали? Може би тази черна дупка, която носите в себе си
може да бъде запълнена с любовта на един добър доктор.
- Ще обичам само един мъж. - Той е мъртъв. Вие сте жива.
Аз съм жив.
И ако се погрижа за проблемите с движенията и гъвкавостта,
мисля, че сме един за друг.
- Неподходящ момент? - Не.
Благодаря, Винодел. Свободен сте.
- Помислете си. - Няма.
- Хуго, как е кракът? - Много ме боли.
Чудесно!
Мислехме за това какво можем да предложим на Русия.
Би било чудесно да се самоубиете.
Въпреки това Екатерина явно има смесени чувства.
Значи ни е оставила живи?!
Може да не е задълго. Напоследък се държи странно.
Има сериозни проблеми. Бунт. Но познайте какво...
Случвало ми се е и мога да споделя опита си.
Има ли някой друг в двореца, който да е с моя опит?
На провален крал ли?
Знам какво да не правите.
Освен това съм добър стратег, хитър съм. Откраднах ви армията.
Не искам да задълбавам, но си струва да се отбележи.
Освен това съм доста добър любовник.
Всъщност последното е малко непостоянно.
Но очевидно Винодел не е успял да ви задоволи,
а както виждате умея да използвам езика си
и ви гарантирам, че ще ви хареса.
- Нуждаете се от мъж като мен. - Имате право.
- Страхотно. Ще ви лижа ли... - Не, ще намерите Павел.
Фантастично!
Агнес, вие може да останете.
Да го заловим и да сключим сделка.
Въпросът към вас, Петров, е как ще го заловим?
Две неща. Не съм съгласен със залавянето.
Това ще накара хората му да ни атакуват и да го освободят.
Това е твърдо решено. Бъдете несъгласен, но само наум.
Планирал е среща в Москва.
Вместо нападение, в което хората ни ще бъдат избити,
заедно с полицаите, животните и продавачите на гевреци,
предлагам да го убием със снайпер, докато е на сцената.
Трябва да умре пред очите им.
Никой няма да знае кой го е убил.
А къде беше частта, в която изпълнявате заповедите ми?
Пропуснах я, защото съм длъжен
да давам умни и стратегически съвети.
- Много сте самоуверен. - Определено.
Фактът, че съм красавец,
улеснява доста живота ми. Вие ме разбирате най-добре.
Израснах с много възможности за секс с красавици
и си мислех, че си ги заслужавам, но един ден започнах да се чудя.
Затова пих момина сълза.
която доведе до ужасен обрив на лицето ми и подути очи с месеци.
И както очаквах, всички жени изчезнаха.
Тогава осъзнах, че с ум и дисциплина ще стигна по-далече.
Въпреки че наскоро един дебелак изчука годеницата ми,
така че явно си имам проблеми.
Изместихме темата. Хареса ми планът на Петров.
- Убийте го. - Мога ли да ви попитам нещо?
Докато сте на бойното поле и около вас летят куршуми,
около вас умират хора и животът ви е застрашен...
Как гледате на това?
Съдба, случайност?
Късмет. Просто късмет.
Дали? Никога не съм вярвала в късмета.
- Знам, че не искате да ме виждате. - Така е, не искам.
Много съжалявам.
Държах се като задник.
Като глупак,
който се опиянява от историите какъв трябва да бъде и как ще умре.
Разочаровах ви.
И цял живот ще съжалявам за това.
Мислех си, че скоро ще умра.
Но се оказа, че времето ми все още не е дошло
и че няма да умра.
Няма да е зле да следим памфлетите на Винодел,
за да си спестим някои разочарования.
- Ето ти късмет. - Или логика, че е отишъл на лекар.
- Страхотно. - Чудесни новини!
Хубаво е, че се радвате на новината.
Чух, че Пугачов е завладял Москва.
Знам какво да направим.
Радвам се, но ние ще се погрижим.
Нека ви кажа плана си. Трябва да го заловим жив.
Да покажем на всички, че не е Петър.
Той е просто един глупав и долнопробен казак.
Ще обещаем да го оставим жив,
ако признае, че не е Петър Трети
и ще разруши всичко, което е изградил досега.
- И аз мисля същото. - Планът има много слаби места.
Петров, ще осъществим плана на Велементов.
Ако го оставите жив - казак или не, бунтът ще живее заедно с него.
Без началника си останалите ще са изгубени.
Ако го убием на събирането, всички ще мислят, че е Петър.
Павел завинаги ще се чуди дали това е баща му, или не.
- Да. - Остава планът на Велементов.
- Петров, действай. - Планът е мой.
- Аз мога да го осъществя. - Той е начело на армията.
- Радвам се, че сте жив. - Да.
Действайте!
Има отблясъци на ужас сред придворните в Москва.
Говорете с тях и успокойте страховете им.
Дано успея да го направя без дълги паузи и сълзи.
С този фатализъм ще си намерите смъртта.
Или няма.
Като се замисля, смятам, че планът на Петров е по-добър.
Искате да убият Пугачов, защото ви напомня на Петър.
- Въобще не ми напомня на него. - Грозен е и е простак.
Очевидно казва нещо, което се харесва на хората.
Какво искате да кажете?
Да, Маря, какво искате да кажете?
- В него има нещо. - Откъде знаете?
Бях слугиня.
Понякога се срещахме.
- Не знаех за това. - И аз. Разкажете ни повече.
Няма нищо за разказване. Очевидно знае какво да каже.
Има обаяние. Не знам и аз.
Успява да спечели хората. Но планът ви си го бива.
Това ми беше мисълта.
И аз умея да печеля хората.
Надуши миризмата на Павел, куче.
Това е най-доброто куче търсач на трупове.
Ще намери ли жив човек?
- Не съм пробвал. - Защо ви е такова куче?
Това си е моя работа.
Искам утре да ми го върнете.
Заради проклетата кучка наоколо ще се напълни с трупове.
Може ли да кажа няколко неща?
Знам, че хората се притесняват и наоколо цари паника
заради случващото се в Москва.
Но искам да знаете, че каквото и да се случи,
така е било писано.
Имаме план.
Този човек - Пугачов...
Повтаряйте след мен - Пугачов, не Петър Трети.
Пугачов, не Петър Трети.
Всички трябва да разберат това.
Той ще бъде пленен и отново ще сме в безопасност.
Ще възтържествуваме.
Благодаря, Георгина. Добре казано.
Предлагам да пием чай и да ядем торта,
за да покажем, че не ни е страх.
За Екатерина Велика!
- Ура! - Ура!
Погледна право в мен.
И все още те гледа.
Хуго, Агнес и куче.
Искаме да знаете, че много съжаляваме за Петър.
Той беше мой кралски брат.
- Сам направи своите избори. - А вие избрахте да не ни убивате.
Може ли да поговорим за това?
Вероятно няма да е зле.
Дали вината е ваша?
Искахте да си върнете страната.
Петър искаше да си върне самоуважението,
а аз исках да си върна съпруга жив.
Всички се провалихме, така че всички ще страдаме.
Благодаря, Смолни. Много мило!
Бадеми. Много вкусно!
Може ли малко?
Разбира се.
Смолни, ти си проклет идиот!
Ако намеквате, че съм се опитал да я отровя, не сте права!
Бадеми? Арсен. Всички го знаят!
Защо вие не я убиете?!
Защото не съм толкова глупава.
Здравейте, млади съпруже.
Страхотно! Развържете ме.
- Това е много младоженско. - Нали?
Помниш ли, като ме затвори в онзи шкаф
и на всеки час забиваше по един пирон?
В един момент един пирон стигна почти до лицето ми.
Помниш ли секса, след като те пуснах?
Имахме лек спор. Развържете ме.
Не искам да се намесвам в браковете на други хора.
- Искам да пишкам. - Павел при нея ли е?
Може би. Развържете ме и ще ви кажа.
Кажи ниу или ще кажа на кучето да ти издере лицето.
Не.
До скоро!
Много сте сладък!
Благодаря.
Идеално.
- Добре ли е? - Добре е.
- Връщам се при него. - Елисавета ще го търси.
Другите също.
- Добре ли сте? - Малко арсен.
Арсен ли?
Разкажете ми история за него, преди да си тръгнете.
Спомням си, че след вечерята с измъчванията
той ви каза, че ви обича за първи път.
Дойде в стаята ми и трепереше.
Каза, че досега не се е чувствал така.
През следващите дни ме караше да пробвам различни ястия.
За него всеки вкус беше по-остър.
Сякаш салатата пулсирала,
а омарът имал вкус на океански вълни.
Не знам.
Казваше, че сте заличили света, който е познавал,
и сте го заменили с нещо по-вълнуващо.
Добра история.
Защо не отидете при Винодел?
Ще ми мине. Или пък няма.
Кажете на Павел, че го обичам.
Познавате Пугачов.
- Как е успял да го направи? - Кое?
Вдъхновил е десетки хиляди души да рискуват живота си за него.
Някога беше идиот.
Маря каза, че успявал да печели хората.
Откъде ще знае Маря?
Ще тръгвам.
Къде изчезна кучето?
- Григорий! Ще те убие. - Това е проблем.
Да, това е оръжие.
Имате нюх.
Здравейте. Няколко неща...
Ще ви изтръгна гръкляна и ще го ползвам за сламка.
- Или да станем приятели. - Приятел?! Вие да не сте полудели?
И двамата скърбим. Приятелят ни е мъртъв.
Имам странно усещане за вина.
Защото вината е изцяло ваша!
Може би е това. Интересно...
Всички приятелства минават през трудности.
Ще взема чук и ще ви разбия черепа на много малки парченца.
Добре, не сте готов да ме чуете.
Тъжен сте. Разбирам го. И аз съм тъжен.
- Но трябва да се понасяме. - Или...
- Звучи добре... - Ще ви изгоря жив!
Винаги съм ви харесвал.
По дяволите!
Павел е най-важен. Павел е най-важен.
По дяволите!
Виждали сте го, нали?
- Какво? - Пугачов.
Казахте, че умеел да печели хората, докато сте била слугиня.
- Да. - Не, били сте на събрание.
Да, така е.
- Вече няма да ви лъжа. - Оценявам го.
И?
Не мога да го обясня. Просто...
Има моменти, в които се държи така, сякаш разбира.
Може би трябва да го чуя, за да разбера какво намират в него.
Да вървим.
Какво ще кажете?
Пригответе карета за Москва!
- Помолих те да изчакате! - Кажете го на кучето.
Какво правите тук?! Как смеете?
- Виж. - Дала го е на Григорий.
Кого е дала на Григорий?
- Благодаря за отделеното време. - Павел ли?
Не сме го казвали. Дойдохме да ви поздравим.
Спокойно!
Боже мой!
Гората не е най-безопасното място за вас, Павел.
- Добре ли сте? - Космато.
Да, беше космат.
Ще бягате ли?
- Запалихте пожара и... - Отивам да го изгася.
- Много съм ви ядосана. - Направете го пак!
Не и ако ще ви хареса.
- Ще спасим положението. - Какъв е планът?
- Ще го убия. - Добър план.
Способен ли сте на това?
По-скоро ще му смучете езика и ще му рисувате сърчица.
Върнахте ли Павел?
Явно и вие не вършите вашата част от сделката.
Ще изгубим всичко заради вас.
Тогава ме оставете да действам.
Възбуждащо!
Има малка промяна в плана, Павел.
В Русия винаги се случва нещо. Хубаво е да го знаете.
Много хора искат да убият майка ви
заради мъж, който се преструва на баща ви.
А и всички искат да ви ръкоположат.
Но това е все едно слагат мишена на гърба ви.
Тогава изяждането от мечка ще бъде благословия.
Баща ви не искаше това за вас.
Майната им! Няма да им го позволя.
Тук ще сме в безопасност.
Да.
Хапнете фоа гра.
Идвам да ви предложа отново да пробвате езика ми.
Пих сок от бъз, който ще увеличи гъвкавостта и ще го направи по-мек.
Не се отказваш, а, Винодел?
Аз съм човек на науката. Ще експериментирам до край.
Възхищавам се на това.
Въпреки това продължавате да гледате влюбено Петър Велики.
Как ще излекуваме това?
Животът ми се промени в деня, когато го срещнах.
Всичко, което исках, изчезна. Вече исках само него.
Съжаление ли чувам?
Не, но може би е време за промяна.
Време е да си проправя път.
Може да си проправите път с моя помощ.
Възможно е.
Чу ли това, проклети негоднико?
Петър! Петър! Петър! Петър!
Добър вечер, Москва!
- Добре ли сте? - Да.
Събрали сте се тук, защото всички обичате мен - Петър Трети.
- Петър! Петър! Петър! - Мога да ви слушам цяла нощ.
Да създадем камбана, която повтаря името ми.
Хора!
- Гладни ли сте? - Да.
Пъдпъдъци и айоли за всички!
- По дяволите! - Това е типично за него.
- Да. - Ето и сол с лимон.
Използва и солта му. Проклетник!
Екатерина, ще те разкъсат!
Да, аз храня и обгрижвам своите хора.
Не съм като проклетата германска вещица.
Вещица ли?
Тя беше доведена тук от патриархата,
който явно е продал душата си на дявола.
Трябва да ги избием, за да запазим руската чистота.
Аз обичам Бог!
Бог! Бог! Бог!
- Хареса ли ви пъдпъдъка? - Пъдпъдък! Пъдпъдък!
Шегуваш ли се?! Всички тук са идиоти.
Казах достатъчно.
Аз ще го хвана, вие го натоварете в каретата.
По-добре аз да го хвана. Май ви треперят ръцете.
Вижте...
Като скрижалите на Мойсей.
Не убивай, но го залови жив. Лудост!
- Заповеди. - Не откраднахте ли армията?
- Аз ще го хвана. - Оставете на мен и чакайте тук.
Това беше заповед от мен - предводителя на армията.
Може и да не ме поздравяваш. Управлявам без формалности.
Петър! Петър! Петър!
Има едно странно нещо. Елате по-насам.
Обичах я
с цялото си сърце.
И за един миг й позволих да се добере до кралството ми.
Извинявам ви се за това и ви моля за прошка.
На кого не се е случвало да оглупее от любов?
- Да! - Но после нещо се случи.
Излязох да яздя и видях една колиба.
В нея живееше възрастна двойка. Нямаха нищо.
Малко хляб и картофи. Поканиха ме да седна при тях.
Хапнахме, пихме водка,
пяхме песни и гледахме красивите руски звезди.
Погледнах в дълбоките им сини очи
и нещо в мен се пречупи.
Изпълних се с любов и разбиране и осъзнах какво искат хората ми.
Осъзнах, че те са богатствата на Русия, а не златото и коприната.
- Те. - Да, точно така!
По дяволите!
Руснаците! Моите хора.
Русия! Русия! Русия!
Разказах за прозрението ми на Екатерина
и знаете ли какво каза тя?
"Те звучат като хора, които не заслужават да живеят."
Тогава осъзнах, че любовта ни е лъжа
и че тя мрази всички ни.
Тогава тя взе нож и ме намушка с него.
Да поговорим и за Павел. Тя го държи в капан.
Чух, че вероятно вече е мъртъв и е направила чанта от кожата му.
Тя ще умре, или ще падне на колене пред мен.
Да, това е метафора и едновременно шегичка за лапане на пениса ми.
Ура!
Ще си върнем земята. Ще избиваме чужденците.
Ще построим най-високата кула на света
и ще изпатим кораби, за да откраднем златото и енотите на Америка.
Ще си докараме слуги, за да не слугуват руснаците.
Всички ще ни служат!
- Това са лъжи. - Винаги завършвам по един начин.
С чувал с глави.
Граф Волпов, вие сте пръв.
Вижте го само!
Херцофиня Пастанак. Очите й са още отворени.
Следва...
Микалов.
Лебедев!
Мадам Никитин. Още е с обеци.
Убийте я! Убийте я!
- Екатерина! - Убийте я! Убийте я!
Превод ВЕСЕЛА ПЕТРОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО