Si razmislila, kaj boš rekla?
Peter je mrtev. On je prevarant.
Imamo tudi pamflete. -In jebeno Katarino Veliko, žensko z usodo.
Inteligentno in bistro. -S slastnim telesom. -Pamet je ključna, ti cipa.
- Res si neumna. - Prepirata se kot pes in mačka.
Vedno sem menila, da seks z istim moškim poveže ženske.
Ali Grigor dela tisto z dvema prstoma in vibrirajočim mrmranjem?
Razumem. To sem ga naučila na uvodni orgiji za 16-letnike na dvoru.
Dela to. Zelo je...
- Čudno, ko to dela. -Zvok je čuden. - Kot pihalna godba.
V zanosu si, potem pa naenkrat začne: "bam, bam, bam". -"Pam, pam, pam".
"Pam, pam, pam, pam, pam-pam-pam-pam-pam".
A odlično seksa.
Ni za kaj.
Prispeli smo. Ne vem, kaj drugega bi rekla.
Se bom že domislila. Ali pa ne. A se bom.
Ima katera kumkvat? Prijal bi mi.
- Podri jih, ko imaš priložnost. - Seveda si to rekla.
VELIKA
OBČASNO RESNIČNA ZGODBA
USODA
- Pelji! -To je bilo divje! - Prekleta nemška mrha!
Tvoje truplo bom vrgel pred Petrove noge!
Hvala. -Mislite, da sem ciljala njega. -Si dobro?
Res me sovražijo.
Hvala, da me nobena ne tolaži.
Ni pomagalo, da sem nehala govoriti in začela jokati.
Zavohali so šibkost.
Za Petra!
Moški teče ob kočiji. Ga ustrelim ali počakam, da se utrudi?
Ustreli ga.
Vidita? Lahko se razumeta.
Ne neham razmišljati o tem. Tu sva že več dni in na živce si greva.
Nisem mogel moriti svojih ljudi, Agnes! To je občudovanja vredno. -Razumem.
Razen dela, ko bi skoraj osvojili Švedsko, a si odnehal zaradi krvi.
In zdaj se skrivava v sobi in vsakokrat, ko primem vilice,
si želim, da bi ti jih zarila v obraz!
Vidiš? Na živce si greva!
Morala bi iti ven. Nekaj se dogaja!
Ne vem. -Če bi naju hotela ubiti, bi to že naredila.
Natanko tako. Ona naju noče ubiti, drugi pa naju morda hočejo.
Dober občutek imam. Menim, da je Hugoland še v igri.
To je vizionarska ideja. Jaz sem prihodnost!
Tega nihče ne pričakuje. Nisem star kralj. Jaz sem...
Drugačen.
Počutim se presenetljivo dobro. Kot da je nova prihodnost na dosegu.
- Sovražim te. - To je nemogoče. Pridi.
Hugo!
- Kaj naj narediva? - Pridruživa se Petru. -Peter je mrtev!
- Pa je res? -Očitno. Ja, je. - Ona tako trdi, a nima trupla.
Elizabeta se je očitno odločila, da ga ne pripelje nazaj.
- Mislim, da je Peter živ. - Njegov dvojnik je, Tatjana.
Logika. Peter je bil tu, ko se je začel upor. -Je bil res?
Ali je bil to dvojnik, ker je on odšel, pa ga je krila? -Jebenti!
Zanimivo. -Misli si to, kar nočejo, da si misliš, Arkadij.
Ne razumem, toda... To pomeni, da odideva. In se mu pridruživa.
Pugačev je zavzel Moskvo.
- V redu. Hvala. - Kaj? Ste me slišali?
- Sem. Pugačev je zavzel Moskvo. - Jebenti. Katarina!
- Petrov, ustreli ju. - Prav. V glavo ali v rit?
Eno v glavo, eno v rit. -Nekdo ji mora pomagati. -Ta nekdo sem jaz.
Tako ali tako moram nahraniti Maksima.
Čudno, a ljubko.
Elizabeta?
Moramo maziliti Pavla. Petrov sin je, Katarina pa je v težavah. Ukrepajmo.
- Ne skušaj me izigrati. - Nimam prav?
Je pripravljeno?
Kaj delaš?
Ni to, kar si misliš. Za igro gre. -Niso napolnjene?
No... Ena bi morala biti.
Ta. Zanimivo.
Si dobro?
Če sem iskrena, me malo skrbi zate. Čeprav ne vem natanko, zakaj.
Ni smešno. Kaj se dogaja?
Ne dojemaš resnosti položaja. In zdaj še to? Spravi se v red.
Trudim se. -Tako, da si meriš s pištolo v glavo? -Samo test je.
Ob prihodu v Rusijo sem nekaj čutila. Usodo.
Ali pa sem si domišljala. Da sem ubežala dejstvu, da me Peter ni ljubil.
Če mu je usojeno, ne bom prijela napačne pištole.
To je noro. -Če mi je usojeno, Pugačev ne bo zmagal.
Če se motim, me bodo ljudje sovražili. Kar me. On pa bo zmagal.
Močno te bo stresla v upanju, da se ti nekaj v glavi uredi.
Vem, da ni primeren čas za to eksistencialno dilemo.
Naenkrat si negotova o svoji vlogi? To jebeno grozen trenutek!
Toda to je v meni.
Pravzaprav ne čutim, kot da je. Poglej Petra.
Imel je zgodbo o svoji usodi, a ni bilo res.
Bila je zabloda, ki ga je privedla v smrt. -Toda ti nisi on.
- Kako sem drugačna? -Imaš usodo. - Smešno. In resnično,
sodeč po današnjih pištolah.
Kje je Pavel?
- Na varnem. -To nenehno govoriš. - Nočem ga vplesti v to igro.
Rodil se je v to, Nihče od nas ne more pobegniti.
Dobro jabolko.
Moramo ga maziliti.
Ne.
Si jezna? -Tresem se. Kot tudi tvoja vladavina. Pugačev igra Petra
in govori, da vladaš nezakonito. Moraš posvetiti Pavla, da bo naslednik.
Razmislila bom. -Nocoj je v Moskvi. Nimaš časa za razmišljanje!
Dovoli, da ti pomagam. Vem, kaj je treba storiti.
Vedno se zdi, da veš. Zakaj torej prestol ni tvoja usoda?
- Vse to ti gre odlično. -To ni zame. - Služiš tem moškim.
Zakaj pa ne sebi? Tega nimaš v sebi ali nisi razmišljala o tem?
Si kdaj razmišljala o tem?
Katarina, razmišljam samo o tem, da ostaneš živa in mi ni treba gledati
skozi okno, kako tečejo v palačo, da bi nam prerezali blede vratove.
Mazili Pavla in napadi Pugačeva.
Vsi mislijo, da je on Peter.
Če ga ubijem, bodo mislili, da sem ubila moža.
Tega nočem narediti Pavlu.
Niti Petru.
Hotel je zapuščino.
To ne sme biti zapuščina.
O, bog...
Težko je, kajne?
Biti brez njega.
Nikjer ga ni.
Kar je...
Povsod.
Ja.
Marial, odveži me!
- Grozna žena si! -Rešujem ti življenje. - Moram se odkupiti.
Rekel sem, da ga bom ubil in izpadel sem tepec. -Tudi videti si tako.
Neverjetno.
- Mislil sem, da nama gre dobro. - Naj te spomnim, da si otrok.
Tvoj mož sem in spoštovala me boš.
Res bi rad, da me odvežeš, draga.
Marial!
- Vau, sijajna si! - Bodi kot on!
- Tat... Tatjana, kot svila si! - Ja! Vedno si si me želel!
Od vedno si te želim. Ti si...
- Si kot breskev s smetano. - O, ja! Govori o hrani! Ja!
Kot stroganov omaka si. -To!
Kot narastek!
Je kdo videl Pet... Hočem reči, carja Petra?
Arkadij! Najboljši prijatelj in desna roka. Kaj vse sva doživela? -Ja.
- Ja. To sem jaz. - Prijatelji, kaj rečemo?
Peter! Peter! Peter! Peter!
Oni jo sovražijo. Pugačev je v jebeni Moskvi.
- Izrezljal nas bo kot šahovske figure. - Če je v Moskvi, smo naslednji.
Zato to govorim. Mi slediš?
Grigor?
Grigor, me slišiš? -Razmišljam o Pavlu. -Vsi razmišljamo o njem.
Mora ga maziliti. -On ni hotel tega. Ne bo ga mazilila.
Marial prihaja. Da vas opozorim med tem malce izdajalskim,
- a vznemirljivim pogovorom. - Ne prisluškuj!
Moram reči, ga. Dimova, vaša strast je...
- Hvala, Petra. - O, res se boste zahvalili.
- Z njo sem res zamočila. - Grigor?
Se lahko pogovoriva? -Midva govoriva. Poročena sva. Imaš Maksima.
- Ravnokar sem ti rešila življenje. - Res? -Veliko reči obžalujem.
Sumim, da bo to največje. Grigor... -Ne vem, kaj se dogaja.
- Ne moreva kar odnehati. - Lahko. Če hočeta tuje mnenje.
Utihni! Grigor... -Vsi govorite. A so to samo besede.
- Lebdijo v zraku in nič ne pomenijo. - Peter je mrtev. Mi nismo.
Zdaj so zame vsi mrtvi. Za nobeno od vaju mi ni več mar.
Vraga. Včasih se odzove impulzivno in nepremišljeno.
- Ob nepričakovanem se vedno navlažim. - Mislil je nate. Ne name.
Res? Solzice v tvojih očeh pravijo drugače. -Lahko odjebeš?
Ne! Ker živim tu s svojim možem.
Pusti jo!
Ostanite tam.
- Se hecaš? - Vas moram opomniti, zakaj?
Daj že.
Jutro, Pavel. Kako si spal?
Ne jej tega! Prinesel sem veliko hrane.
Vložene orehe, golobje prsi, sire z okusom po riti,
ki jih je tvoj oče oboževal, in mleko z vodko.
Na zdravje.
Medtem ko se gostiš... Tako je.
Tvoj oče je oboževal glasbo.
Hotel bi, da to prenesem nate.
Ti jej, jaz pa bom igral.
Peter! Peter! Peter! Peter!
- Še ena zmaga, prijatelji! - Živeli! -Peter! Peter!
Še naprej bomo zmagovali,
ker sem pravi car Rusije, izbran od Boga! -Hura!
Katarina pa bo kmalu uničena, ker se je izkazala za zlobno.
Tega nihče ne ve bolje od mojega prijatelja, Arkadija Vasiloviča!
Srce mi igra, ker sem spet s svojim prijateljem, Petrom III.!
To moramo proslaviti! Jutri bomo s tisoči naših tovarišev
- spet zavzeli to državo! - Ja!
- Zbudi se, debeluh! - Hura!
Vsi se lepo oblecite.
Podrl bom vse na dvoru, ki to hočejo! -Jaz!
- Kje je Jean-Pierre? - Bi kdo palačinke?
- Malo sem jezen. Rekla si le enkrat. - To je politično, Arkadij.
Georgina je to delala za Grigorja, jaz pa delam zate. -Veš, da to ni on?
Vem. Se mi zdi. A sva končno na drugem mestu. Ni za kaj.
Predjedi, gosja pašteta, ostrige in sok iz rdeče čebule.
Arkadij, sestavi jedilnik z Jean-Pierreom.
- Peter! -Seveda, Peter. - Peter, Peter! -Hura!
Tvoj oče je imel v sebi poseben zvok, ki ga žal ne morem ponoviti.
Nikoli ne boš poznal te lepote.
- Pička. - Hej, hura, Pavel. Hej!
Mleko z vodko.
Ja. Ja.
- Krasni krvni strdki. - Lepo, da te zabavajo.
Potrebujem nekaj proti bolečini. Vodka ne pomaga.
Naj te ubijem? -Smešno.
Tri tablete dnevno in minilo bo v enem mesecu. -Kaj?
Ne. Oče je imel to. Zaradi tega je umrl.
Pred nekaj leti smo odkrili zdravilo.
Če bi brali moja obvestila, bi vedeli. A jih seveda niste.
Razumem. Mislil si, da boš umrl, zato si vse zamočil.
Peter je mrtev. Ti pa nisi več vojak. Nauk zgodbe, beri moja obvestila.
Presenečen sem, da vaju s Hugom ni ubila, a menim, da ona ni dobro.
- Bi se Elizabeta poročila z mano? - Jebenti, ti... -Dolgo jo poznaš.
- Poznal si njo in Petra Velikega. - Ne umiram?
To sva povedala in začela novo temo. Meniš, da ga bo kdaj pokopala?
On je bil bog, ne človek. -Zdravil sem mu genitalne bradavice, človek je bil.
- Pizda! - Počutiš se neumno.
- Ja. - Za to nimam zdravila.
Ne umiram!
Ignoriral bom dejstvo, da si uporabila veliko jezika.
Lažni Peter je zavzel Moskvo. Imam močen občutek...
- "Déjà vu"? - Ti tudi? -Ja.
Sranje. Potrebujeva prijatelja.
Veš, koga ne ubiješ na dvoru?
Koristnih ljudi.
Ne moreva h Katarini, ker je morda pozabila na naju
in se lahko spomni, da nama je hotela odsekati glavi. -Dober vpogled.
Torej... Kaj je najina najboljša možnost?
Kaj delam narobe? -Več stvari. Gre za prilagodljivost jezika
in pomanjkanje nenadnih krožnih gibov, ki bi prekinili ritem
in me pripeljali bližje k vrhuncu.
A ni krivo to. Ampak...
Katarina, ta upor, jaz, Peter...
Kje je Pavel?
Me bodo na koncu razrezali v zrezke za kozake?
Presej fascinantna smrt. -Po tvojem orgazmu sem te hotel zasnubiti.
- Kaj? -Morda ni primeren trenutek. - Nikoli ni, če te to zanima.
Res?
Ni. -Res? Morda lahko črno luknjo zapolni ljubezen dobrega zdravnika.
- Le enega moža bom ljubila. - Peter Veliki je mrtev. Ti si živa.
Jaz sem živ. Če popravim krožne gibe in prilagodljivost jezika,
menim, da bova dober par. -Napačen trenutek? -Ne. Hvala, Vinodel.
- Lahko greš. - Razmisli. -Ne bom.
- Hugo, kako noga? - Zelo boleče. -Krasno.
Razmišljala sva o tem, kaj lahko ponudiva Rusiji.
Samomor bi bil sijajen. Žal je Katarina nenavadno neodločna.
- Naju bo pustila živeti? - Ni nujno. Čudna je.
Težave ima. A sem izkusil upor in imam mnenje o tem.
Nihče v palači nima kraljevskih izkušanj, kajne? -Propadel kralj si.
Poznam pasti in napake, ki se jim velja izogniti. Sem zabaven, dober strateg,
premeten, Rusiji sem ukradel vojsko. Boleča točka, a vredna omembe.
Sem pa tudi precej dober ljubimec.
Vsaj občasno. Kakorkoli že, očitno vas Vinodel ni zadovoljil,
in, kot ste opazili, sem hitrega jezika in vešč tam spodaj.
- Prav bi vam prišel. - Res je. -Krasno.
- Naj vam poližem pičko? - Poišči Pavla. -Fantastično!
Agnes, ti lahko ostaneš.
Ujamemo ga in se pogodimo. Vprašanje je, Petrov, kako ga ujeti?
Dve stvari. Ne strinjam se z ujetjem. To bo spodbudilo njegove pristaše,
da napadejo Sankt Peterburg in ga osvobodijo. -To mnenje zadrži zase
- in ne govori o njem. - Načrtuje shod v Moskvi.
Namesto napada, ki bi se sprevrgel v pokol za nas,
milico, živali in ulične trgovce, ga izoliramo na odru in ustrelimo.
Umreti mora pred njimi. Nihče ne bo vedel, kdo ga je ustrelil.
Pa moj ukazi? -Moja dolžnost mi veleva, da pametno in iskreno svetujem.
- Res si samozavesten. -Res je. - Zaradi moje jebene čednosti
mi je v življenju lažje, kot gotovo veste.
Odraščal sem ob številnih priložnostih in ženskah, ter si pripisoval zasluge,
a sem nekega dne podvomil. Nabral sem lilije,
zaradi katerih sem dobil grd izpuščaj na obrazu in vnetje oči.
In kot sem pričakoval, so vse izginile.
Zavedel sem se, da me bosta pamet in disciplina privedli dlje.
Poleg tega mi je pred kratkim nek blebetavi tip podrl zaročenko.
Zašli smo s teme. Všeč mi je načrt z umorom.
Te lahko nekaj vprašam, Petrov?
Ko si na bojišču in krogle švigajo mimo, ljudje umirajo, lahko umreš,
kako ti gledaš na to? Kot na neizbežno smrt, usodo? Kaj?
- Sreča. Neumna jebena sreča. - Res? Ne verjamem v srečo.
- Vem, da me niste hoteli videti. - Še vedno te nočem. -Res mi je žal.
Bil sem idiot. Trapast starec, opit z zgodbami, kdo bi moral biti
in kako moram umreti. Razočaral sem vas. To bom večno obžaloval.
Menil sem, da je usoda končno dohitela staro klusje.
A se je izkazalo, da ni tako, ker ne umiram.
Zato sledimo Vinodelovim obvestilom in si prihranimo žalost.
Neumna jebena sreča. -Ali logika, da greš k zdravniku, ko zboliš.
- Res sijajno. - Kakorkoli, odlična novica.
Odleglo mi je slišati, da vam je odleglo.
Slišim, da je Pugačev zavzel Moskvo. Vem, kaj moramo storiti.
- Lepo, a imamo vse pod nadzorom. - Poslušaj moj načrt.
Primite ga živega. Naj vsi vidijo, da ni Peter,
ampak nek zabiti kozak.
Podarite mu življenje v zameno za obhod in priznanje, da ni Peter III.
- Tako bo uničil vse, kar je ustvaril. - Se strinjam. -Kup pomanjkljivosti.
- Petrov, sledimo Velementovemu načrtu. - Če ostane živ, upor ne bo zamrl.
- Brez glave se telo ne zna gibati. - Če ga ubijemo, ga bodo imeli za Petra.
Pavel se bo vedno spraševal, kaj se je zgodilo. -Ja.
Velementov načrt velja. Petrov, izvedi ga. -Toda to je moj načrt.
- Jaz ga lahko izpeljem. - On je na čelu vojske.
- Vesela sem, da si živ. - V redu. -Pojdi.
Na dvoru v Moskvi vladata napetost in strah.
Morala bi govoriti z njimi in jih pomiriti.
Brez dolgih premorov in jokanja, upam.
- Ta fatalizem te bo ubil. - Morda pa me ne bo.
Ko slišim vse to, pomislim, da ima Petrov boljši načrt.
Pugačeva hočeš ubiti, ker te spominja na Petra. -Ni res.
- Grd je in preklet nasilnež. - Očitno je, da ga ljudje poslušajo.
- Kaj naj bi to pomenilo? - Ja, Marial, kako to misliš?
- Nekaj ima. - Kako veš?
Jaz... Bila sem jebena služabnica. Včasih sva se srečala tam spodaj.
Nisem vedela. -Jaz tudi ne. Govori, Marial. -Nič posebnega.
Nekaj ima. Dober govornik je. Ljudem je očitno všeč.
A mi je ta načrt všeč. To hočem reči.
Tudi jaz znam dobro govoriti.
- Napolni si smrček s Pavlovim vonjem. - Najboljši pes za iskanje trupel.
Saj najde tudi žive? -Nikoli nismo preizkusili. -Zakaj ga potrebujete?
Zasebna stvar. Jutri mi ga vrnite. Na dvoru bo veliko trupel,
pa zaslugi te nore mrhe.
Lahko povem nekaj stvari?
Vem, da so ljudje zaskrbljeni in da vlada panika zaradi tistega v Moskvi.
A vedite, naj se zgodi karkoli... Se bo pač to zgodilo.
Imamo načrt. Tisti človek, Pugačev. Ponavljajte za mano.
Pugačev, ne Peter III.
Pugačev, ne Peter III. -Pomembna stvar, ki jo bodo vsi vedeli.
Prijeli ga bodo in odstranili to grožnjo. Zmagali bomo.
Hvala, Georgina. Lepo povedano. Sproščeno spijmo čaj in jejmo pecivo,
- ker nismo zares ogroženi. - Na Katarino Veliko! -Hura!
- Gledala je naravnost vame. - In še vedno gleda.
Hugo, Agnes in pes.
Izrekava sožalje zaradi Petra. Bil mi je kot kraljevi brat.
Sam se je odločal. -In vi ste se odločili, da naju ne ubijete.
- Želim si pojasnilo. - Verjetno je na mestu.
Toda, ali sta vidva kriva? Hotela sta svojo državo,
Peter svoje samospoštovanje, jaz pa živega moža. Nikomur ni uspelo.
Vsi bomo trpeli.
Hvala, Smolni. Zelo ljubeznivo.
Mandlji. Zelo okusno.
Lahko poskusim?
Seveda.
Kakšen idiot si! -Če me obtožujete, da zastrupljam carico, se motite.
Mandlji? Arzenik in mandlji. Vsi to vedo.
- Zakaj je ne ubijete? - Ker sem pametnejša od tega.
- Zdravo, možek. -Krasno. Odvežite me. - Značilno za mladoporočence.
Kajne? Se spomniš, kako si me zaprla v omaro in vsako uro zabila žebelj?
Nenadoma sem gledal žebelj. Zelo napeto je bilo.
In seks, ko sem te izpustila ven.
Malo sva se sprla. Samo odvežita me.
Ne bi se smela vpletati v tuje zakone.
- Lulati moram. -Ima ona Pavla? - Morda. Odvežita me, pa vama povem.
Povej, ali pa bom psa naščuval nadte.
Ne.
Adijo.
Prav ljubek si.
Hvala ti.
Popolno.
Je dobro? -Ja. Zdaj grem spet k njemu.
Elizabeta ga bo iskala. Verjetno tudi drugi.
- Si dobro? -Samo malo arzenika. - Arzenik?
Povej mi kaj o njem, preden odideš.
Spomnim se, kako ti je po tisti večerji prvič povedal, da te ljubi.
Prišel je v mojo sobo. Tresel se je, ker še nikoli ni čutil česa podobnega.
Več dni po tem me je silil okušati stvari.
Vse se mu je zdelo... Ostrejše. Gozd je drhtel,
ostrige so bile ko morski valovi.
Rekel je, da si uničila njegov stari svet in ga nadomestila z bliščem.
Lepa zgodba.
- Bi šla k Vinodelu? - Minilo bo. Ali pa ne.
Reci Pavlu, da ga ljubim.
Poznaš Pugačeva. Kako mu je to uspelo? -Kaj hočeš reči?
Na tisoče ljudi je navdihnil, da tvegajo življenje zanj.
Idiot je. -Marial pravi, da je dober govornik.
Kako bi ona vedela? Grem.
- Kaj, hudiča, je šel ta pes? - Jebenti! Grigor. Ubil te bo.
To je težava.
Ja, to je pištola. Dobro slišiš.
- Zdravo, jaz sem. Nekaj stvari... - Iztrgal ti bom sapnik
- in ga uporabil kot slamico. - Ali pa bova prijatelja. -Kaj? Si nor?
Oba žalujeva zaradi smrti prijatelja. Čuden občutek krivde imam.
Ker si jebeno kriv!
Morda. Zanimivo. Vidiš? Najboljši prijatelji se izzovejo.
S kladivom ti bom lobanjo počasi razbil na kosce.
V redu. Nočeš poslušati. Razumem.
Razumem, da si žalosten. Tudi jaz sem. A morava nekako sobivati.
Ali... -Smešno, všeč mi je. -Živega te bom zažgal! -Vedno si mi bil všeč.
Pizda!
Pavel je najpomembnejši. Pavel je najpomembnejši.
Pizda.
- Videla si ga, kajne? - Kaj? -Pugačeva.
- Rekla si, da je dober govornik. - Ja. -Ne. Bila si na shodu.
Ja, bila sem. Ne bom vam več lagala. -To cenim.
In?
Ne morem pojasniti, je preprosto...
Na trenutke se zdi, da te razume.
Morda moram to videti, da bi razumela.
Pojdiva.
Greva?
Pripravite kočijo za Moskvo.
- Rekla sem, da počakajte! - Reci to psu. -Kaj delata tu?
- Kako si drzneta? - Glej.
Dala ga je Grigorju. -Koga?
Hvala ti. -Pavla? -Nič nisem rekel. Samo pozdraviti sva prišla.
Vse je v redu.
O, bog!
Bojim se, da v gozdu vseeno nisi varen, Pavel.
- Si dobro? - Dlakavo.
Ja, dlakav je bil.
Bežiš?
- Prižgal si ogenj in... - Pogasil ga bom.
- Zelo sem jezna nate. -Še enkrat. - Ne, če boš užival v tem.
- To se da rešiti. - Kakšen načrt imaš?
Ubil ga bom.
Dober načrt. Si sposoben tega? Bojim se, da bi se raje ljubil z njim.
Si našla Pavla?
- Tudi ti ne opravljaš svojega dela. - Zaradi tebe lahko izgubimo vse.
Torej pusti, da opravim s tem.
Kako vznemirljivo!
Veliko se dogaja, Pavel. V Rusiji se vedno kaj dogaja. To moraš vedeti.
Veliko ljudi hoče ubiti tvojo mater zaradi človeka, ki igra tvojega očeta.
In... Vsi te hočejo maziliti.
Zato si lahka tarča. Blagoslov bi bil, če bi te pojedel medved.
Tvoj oče ti ni želel tega.
Naj odjebejo, to se ne bo zgodilo.
Tu sva na varnem. Ti in jaz.
Glej.
Jej gosjo pašteto.
Prišel sem predlagat nov poskus z jezikom. Pil sem bezgov sok,
zdaj je nežnejši in se bolje prilega.
Vedno se trudiš. -Znanstvenik sem. Preizkušam, dokler mi ne uspe.
To občudujem.
A vseeno strmiš v tega velikega človeka.
Kako naj to ozdravim?
Življenje se mi je spremenilo, ko sem ga spoznala.
Vse želje so zamrle, želela sem si le njega. In kar je on hotel.
Slišim obžalovanje?
Ne. A je morda čas za spremembo smeri, da grem po svoji poti.
To lahko narediš z mano.
Morda.
Si slišal? Prasec.
Peter! Peter! Peter! Peter!
Dober večer, Moskva!
Si dobro?
Ja. -Zbrali smo se zaradi jebene ljubezni do mene, Petra III.!
- Peter! Peter! - To bi lahko poslušal vso noč!
Izumimo zvon, ki je slišati kot zven mojega imena!
Naj vas slišim! Ste lačni? -Ja!
- Prepelica v česnovi omaki! - Hura!
- Jebenti. - Vede se kot on.
Ja. -Malo limonine soli!
- Njegovo sol uporablja? Prasec! - Katarina, raztrgali te bodo.
Jaz hranim svoj narod in skrbim zanj,
za razliko od tiste grde nemške čarovnice in kurbe!
Čarovnice?
V Rusijo jo je pripeljal patriarh, ki je pod vplivom hudiča.
Moramo ga ubiti, da obvarujemo čistost ruske Cerkve! Jaz ljubim Boga!
- Bog! Bog! Bog! Bog! - Vam je všeč prepelica?
- Prepelica! Prepelica! Prepelica! - Se hecaš? Jebeni idioti!
Ne, ni ji mar za nas! Mi smo jebeni...
"Ne" pomeni "ne", carica!
Jaz pravim, da je dovolj!
- Jaz streljam. Zveži ga in zapri. - Lahko tudi jaz, roke se ti tresejo.
Poglej.
Kot Mojzesove plošče. -''Ne ubij, zajemi ga živega.'' Norost.
- Ukazi. -Kaj? Nisi ukradel vojske? - Jaz ga bom. Glej in se uči.
Počakaj v kočiji, jaz ga bom. To je ukaz. Jaz sem na čelu vojske.
Pozdrav ni obvezen. Strog sem, a sproščen.
Peter! Peter! Peter! Peter!
Ta del je čuden... Pridite bližje.
Ljubil sem jo...
S celim jebenim srcem!
Za trenutek sem ji prepustil oblast in za to vas prosim za odpuščanje.
Neumno srce. Tudi vam se to dogaja, ne? -Ja!
Toda, potem se je nekaj zgodilo.
Jahal sem in naletel na kočo. Tam je živel star par brez vsega.
Imela sta krompir in kruh. Povabila sta me k sebi. Jedli smo.
Pili smo vodko in peli. Pogledal sem v naše rusko zvezdno nebo
in njune modre oči...
In nekaj v meni se je zlomilo. Preplavila me je ljubezen
in razumel sem, kaj potrebujejo moji ljudje in da so oni ruski zaklad.
Tako je! -Ne zlato in svila. Ampak oni! -Tako je!
Sranje.
Ruski narod... Moj narod! -Tako je!
Rusija! Rusija! Rusija! Rusija!
Katarini sem povedal za svoje razsvetljenje. Veste, kaj je rekla?
''Zdita se kot človeka, ki bi morala umreti v maternici.''
Zavedel sem se, da je najina ljubezen prevara in da nas ona sovraži!
Nato je, nasmejana, vzela nož in ga zarila vame!
Pogovorimo se o Pavlu! Ugrabila ga je.
Slišal sem, da je mrtev in je iz njegove kože naredila torbico.
Umrla bo ali pa bo padla na kolena pred mano!
Ja, to je metafora, a tudi šala o vlečenju tiča!
Hura!
Prenovil bom našo deželo, pobil tujce, ki nas pogledajo v oči,
zgradil najvišje utrdbe na svetu in poslal ladje, da pokradejo
vse zlato in rakune iz Amerike! Imeli bomo služabnike,
a to ne bodo Rusi! Vsem nam bodo služili!
Tako je! -Ja! -To!
- To so same laži! - Vedno rad tako končam večerjo!
- Z vrečo polno glav! - To!
- Ja! - Grof Volpov, vi ste prvi!
To! -Kako dobro sem ga vrgel!
Vojvodinja Pastanak! Še vedno odprtih oči! -Ja!
Hiter met!
Mikajlov! -To!
Lebedev! -To!
Plemkinja Nikitin! Še vedno nosi uhane! -To!
Ubij jo! Ubij jo! Ubij jo! Ubij jo!
- Katarina? Katarina! - Ubij jo! Ubij jo! Ubij jo!
Ubij jo! Ubij jo! Ubij jo! Ubij jo!
MEDIATRANSLATIONS