NAGY KATALIN - A KEZDETEK 3. ÉVAD 8. RÉSZ
PÉTER ÉS A FARKAS
ERZSÉBET
- Nem. - De.
Nem akarok vitatkozni.
Ne beszélj, csak bólints, akkor nem fogunk!
Hadd alkalmazzam a logikát!
Az unalmas logikát inkább hadd tépje szét egy medve.
- A logikában nincs semmi fantázia. - Mégis van benne valami fura logika.
Egy sereg gyülekezik a svéd határon,
unokaöcséd meg egy tó fenekén van. Melyik a gyorsabb?
Bocsáss meg! A logika nem engedi meg az érzéseket.
Elnézést kérek.
Semmi baj.
Sokat fogunk sírni az úton. Készülj fel rá!
- Láttam már sok könnyet. - Okoztál is, gondolom.
Igen.
Egy asszony annyira szeretett, hogy sírva fakadt, ha csak meglátott.
Egy ideig sajnáltam, aztán már bosszantott a dolog.
Kell majd még ilyen történet a tónál. Oda megyünk először.
Úgy tűnik, még vastag.
- A fejeddel méred meg? - Apám így tanította.
Sosem jutott eszedbe, hogy csak tréfált?
Eddig nem, de...
logikus lenne.
Ez az a hely.
Hogy szedjük ki?
- Talán várnunk kell nyárig. - De most jöttem érte.
- Igen. Pardon, megint a logikával... - Nem vezet sehová.
Úgy van. Még logikusabb, ha valaki más mondja ki fennhangon.
Én sem megyek sehová. Menj, ha neked menned kell!
- Ha megéhezem, megölök egy farkast. - Miért gyanítom, hogy ez igaz?
Egyszer farkashúst ettem a hóban Nagy Péterrel.
- Ínyencfalat volt. - Mesélj még Nagy Péterről!
Te mondd el, hogyan hozzuk fel Pétert!
Megvan! Ágyúgolyókkal!
Hozunk ide ágyúkat. Belelövünk száz golyót a vízbe.
Jó móka és lenyűgöző látvány lesz.
És időigényes, mert száz pattantyúra lesz szükség.
Mit...?
Pompás ötlet!
Három ponton kelünk át, elfoglaljuk ezeket a falvakat.
Lesz némi ellenállás, mert meglepjük őket,
és mert svédek, így mindnek olyan a gerince, mint a filézett heringé.
- Egy szóra, Velementov! - Megyek.
Készítsék fel az embereket!
Hajnalban indulunk.
Feltűnt nekem egy s más.
Tudom, a heringes poénnal csak az embereket tüzeli az ellen ellen.
Természetesen.
De valójában nem ők az ellenség, igaz?
A gondom a következő:
- Nemigen tudnék svédeket ölni. - Hát, mi igen. Imádjuk.
Mondtam nekik, hogy hozhatnak fejeket szuvenírnek.
Hogy lelkesítsem őket.
Felkavaró kijelentés.
Jó. Íme, egy új terv, ami választ ad a következő kérdésre:
Hogy foglaljuk el az országot anélkül, hogy egyetlen embert is megölnénk?
Ha kell az országa, el kel foglalnia, baszki.
Én döntöm el! Király vagyok, baszki!
Egy király tudja, hogyan kell irtani a saját népét.
- Ez alap. - Agnes szerint túl kedves vagyok.
Agnes...
Arra gondol, hogy hágja a nejem, miközben háborúról beszélünk?
Mindig arra gondolok, hogy a nejét hágom.
Ott van minden gondolatom mögött.
- Ezt jó tudni. - Odamegyünk!
És egy palotában fogok meghalni, ölemben az ön terpesztő nejével,
és addig iszom a legjobb snapszát, amíg ki nem pukkad a tüdőm.
Vagy ad nekem egy napot arra,
hogy kiötöljek egy tervet, vagy megbékéljek népem kiirtásával.
Vagy útnak indulunk hajnalban, mert úgyis így lesz,
ön pedig reggelre tököket növeszt.
Sértő és lekicsinylő.
Ja, akkor találkozunk reggel. Aludja ki...
Vagy ad időt arra, hogy kiötöljek egy tervet!
Az eszméletlenségét beleegyezésnek veszem.
Kell pár óra, hogy átolvadjanak.
Ha beválik, megreped, és lesz lékünk.
Elmagyarázod nekem az ötletemet?
Igen, azt hiszem.
Fura belegondolni abba, hogy alattunk van.
Azt tanácsolom, hogy ne gondolj bele.
A sátorban leszek.
Dugj meg!
Lehetőleg vadul.
Úgy csináld, hogy halálfélelmem legyen!
Attól a fájdalom nem múlik el.
De igen, egy rövid időre. Nem akarok erre gondolni.
- Pontosan mire? - A csevej az előjáték?
Kedves tőled, de felesleges. Csak dugj meg!
Mindig érdekel a szexpartnerem lelkivilága.
- Ez a heppem. - Dühítő ember vagy.
Sokan mondták már. Még most sem értem, miért.
Elvesztettem unokaöcsémet, aki szinte a fiam volt.
Az első fiamat is egy tóból húztam ki holtan,
most a másodikat. Egy életben kettő ebből túl sok.
Ki akarom űzni ezt az egészet a fejemből csak egy pillanatra,
miközben vadul dugsz és testemet a kéj gyötri.
Bevallom, tudok a fiadról.
Sajnálatos.
Visszavonom az ajánlatot.
Miért teszed ezt magaddal újra?
Sok hullát láttam már, és ráébredtem valamire.
Egy hulla vagy alig jelent valamit, és akkor az emberségünkön elmélkedünk,
vagy túl sokat jelent,
akkor meg az épelméjűségünkön.
Miután meghalt a fiam, az ágyban fekve a falat bámultam.
Péter minden reggel bejött hozzám.
Kilencéves volt akkor.
Sült fürjes szendvicset hozott, amit sosem ettem meg.
Sosem szólt semmit,
csak megfogta a kezem és ott ült velem alkonyatig,
hogy ne legyek egyedül.
Egy nap azt mondta nekem:
"Jobban éreznéd magad ha a szendvicsben volna aioli szósz?"
Elnevettem magam, és ez a hang annyira idegen volt nekem.
Nem hittem el, hogy belőlem jön.
Megmentett.
Határozottan egy "túl sokat" helyzet.
Határozottan.
Szia!
Te vagy az?
Hát persze.
Igen, ő.
Vigyázz rá odaát!
Komolyan. És légy megértő vele! Szüksége volt rá.
Most menj!
Igazad van. Muszáj.
Mondtál valamit?
Volt itt egy farkas.
Levágtad?
Ezúttal nem.
- Hurrá! - Hurrá!
Alaposan felöntött a garatra tegnap este.
Tudják, milyen. Nyeli a vodkát.
Tehát elhalasztjuk a támadást,
mivel új híreket kaptunk, és új tervet kovácsolunk.
Önök mind benga férfiak.
Az vér? Eperkompótnak tűnik.
- Hugó, engedjen el, maga fasz! - Csend legyen!
Támadt egy ötletem az este. Ez a sors keze.
Az eget bámultam, amikor felrobbant egy csillag.
Miközben azt néztem, felötlött bennem egy ötlet.
- Megölöm magát, hülye pöcs! - Ne szakítson félbe!
Ez a határvidék... Svéd hangulat, orosz föld.
Lakatlan.
Itt megalapíthatnám a saját királyságomat.
Nem hal meg senki, létrehozunk egy nemzetet a semmiből, és a neve...
Hugófölde lesz.
Halljam a véleményét!
Kilövöm a szemét és letépem a tökeit!
Mivel maga önző ember, látom, arra az oldalára kell apellálnom.
Agnes is velünk tart,
fura, áldott szerelmi háromszögben élünk majd,
építünk egy csodás palotát,
és ön afféle kettes számú királyként fog meghalni,
a saját földjén, ölében a terpesztő Ágnessel.
Az olyan, mintha buja bársonyba tekernék a micsodáját, barátom!
És miután elélveztek,
átkarolja önt és a szemei ezt mondják:
"Egy nap majd ölni fogok közben."
Különleges érzés.
Mi mást mondhatna, mint azt, hogy "Köszi, 'oj', és hurrá, baszki"?
Maga...
félkegyelmű.
És ha zseni vagyok?
El tudom foglalni Svédországot. Ezért jöttem.
Lehet, hogy egy gödörben végzi Stockholm mellett,
bajonéttal a segglyukában, mintha húsos fagyi volna.
A halott cár is csak halott ember.
Egyikért sem érdemes megfagyni.
Készen állok.
Pazar öltözet,
de nem merülsz le.
Nem láthat téged elsőként. Nem ismer.
Hát...
ezzel nem vitatkozhatok,
pedig ezer logikus válasz lenne rá.
Ne fulladj meg!
Nehezen tudnám megmagyarázni.
Köszönöm.
30 másodperc múlva felhúzlak.
Baszki!
Jézusom!
Találtam egy másik léket arrébb.
Tessék.
- És megtaláltam. - Értem.
Nagyon mélyen van. Szerintem a ló rajta fekszik.
- Talán ha vastag kötélen megyek... - Otthagyjuk.
Értem. Biztos vagy ebben?
Békésnek tűnt.
Mintha fejjel lefelé lovagolna egy kék felhőn.
Úgy akarok emlékezni rá, hogy a kezem fogja, fagylaltot eszik,
és ledob egy kutyát egy tetőről.
- Egy kutyát? - Igen.
Adj egy percet!
Hogyne.
Gyönyörű helyet találtál, kedvesem.
Most itt hagylak, de tudd: sosem feledlek,
és addig sírok, míg bordáim meghasadnak.
Nagyon helyes, mert többé úgysem tudok fájdalom nélkül levegőt venni.
De az öröm, amit tőled kaptam,
bőven kárpótol érte.
Jól van. Azt mondom, innentől idáig, kijáróval a folyóhoz és a tengerhez.
Sosem fog belemenni.
Példa lesz arra, amit akar.
Egy kísérleti övezet. Meg tudom győzni.
- Péter emlékének ajánljuk. - Vagy úgy!
Szegény kölyök!
Maradjuk a jövőnél. Az szebb.
Sosem fogja rávenni.
Önnel és Péterrel ellopattam a seregét, nem?
Uraim!
Oroszhon cárnője kéri vissza a seregét.
- Jézusom! - Ez komoly?
A gyászban van némi harag.
Zabolázd meg, vagy fejbe lőlek! Élve kell visszavinnem őket.
- És úgy is lesz! - Értem.
Jézusom!
Tudják mit? Most lefekszem egy kicsit.
Rajta, lőjön!
Ha lehet, a szemeim közé. Én ugyan vissza nem megyek!
Lóra, tábornok! Hazamegyünk.
Akkor majd én.
Teljesítse a parancsot!
Mutasson tiszteletet, különben csalódni fogok önben.
Nem beszélve elégedetlen lelkéről, ami örökké kísértené a másvilágon.
Az nagyon kínos volna.
Sajnálom,
ami Péterrel történt.
Sosem bocsátom meg magamnak.
Törődött vele, még akkor is, amikor kegyetlenül bánt önnel.
Egyszer ájultra ittam magam, és arra ébredtem,
hogy tésztába tekerte a testemet.
Egy begyújtott kemence mellett.
Nem tudtam eldönteni, be akar-e tenni, vagy csak tréfál.
Különleges ember volt.
Igen. Hurrá az emlékére.
KATALIN
Játsszátok el újra!
Hahó!
Hahó! Gyere reggelizni! Lehetővé tettem a válást a Nakazzal.
Erről beszélnek az udvarban.
- Hát, erről, és persze... - Kimondhatod. Péterről.
A fejemben egyre az ő neve visszhangzik.
Péter. Péter.
Újra!
Ez a mi dalunk. Egyszer eldúdolta nekem.
Zenélni fogok kettőnknek a fejemben, és most...
- Katalin! - Ne érj hozzám!
Nem szabad megállnunk,
különben jő a sötétség árja és megfojt.
Én hagynám is neki, de nem megy, vagy...
Durva.
Gyere! A régi reggelizőszobánkat felépíttettem az új lak mellett.
Tessék?
Sok vad szellemi és testi csatát vívtunk ott.
Zenészek, utánam!
Ott állt előttem. Láttam az állatot a szemében.
Élet-halál küzdelmet vívtunk.
Én, vagy Pugacsov. Férfi a férfi ellen.
Megpróbált megszúrni a késsel, de kirúgtam a kezéből.
Vastag sarkú csizmát viseltem, így gyerekjáték volt.
Aztán felemeltem a pisztolyt. Nem menekülhetett.
"Ne, Makszim, kérlek! Könyörgök, elegáns úr, irgalmazz nekem!"
Lenéztem rá és azt mondtam:
"Makszim szívében nincs irgalom."
Makszimos.
Édes és különleges gyerek vagy.
Igyunk a cárnőre!
- Felszabadított minden nőt. - És férfit.
Van szék is.
- Én keményen szeretek ülni. - Bosszantó lotyó vagy.
Marial a hintóban ült és őrködött.
Ő is egy hős.
Ezt is megosztjuk, miként egy házaspár mindent.
Egy napig.
Egy teljes napig.
Egy teljes napig titkolta a halálát, baszki.
Csalárd lotyó!
Idehozassuk Pált?
Igen. Nem!
Kiskorunkban Grigorijjal kitaláltunk egy nyelvet, amit csak mi értettünk.
Bolondok voltunk.
Még egyszer, George! Mondd el újra!
Amikor... amikor kicsik voltunk...
Nem így kezdted.
- Tizennégy évesen... - Mennünk kell.
Nyit a válási iroda. Eluntam az ülést. Hozhatjátok a tányérotokat.
Újra!
Imádta ezt a dalt. Fogjátok be! Hallani akarom.
Hurrá a cárnőnek!
- Hurrá! - Imádnak. Felszabadítottad őket.
Köszönöm, felség!
Sokakat szabadítottál meg a boldogtalanságtól.
Micsoda szukákkal kell együtt élniük az embernek!
Hölgyeim és uraim! Nagy nap a mai.
Megszabadultunk kötelékeinktől.
Ha valaki boldogtalan egy erőszakos házasságban,
immár nem kell agyonvernie a másikat egy kővel,
csak kitölt egy papírt három példányban, átköti szalaggal,
és a házasság felbontatik.
- Hurrá. - Hurrá!
Hiányzik az uram.
Úgy fest, dermedt szívem nem akar dobogni.
Mégis dobogni fog,
mert ti vagytok az én szerelmeim, sorsom, végzetem, és...
Az iroda tehát nyitva áll.
George, adj egyet Grigorijnak a kedvemért!
Vagy megőrzöd méltóságod és magad teszed meg?
- Mi ketten... - "Saját nyelv", bla-bla...
Imádom az eget.
Szeretem nézegetni.
Mindig is szerettem.
Oly sok a látnivaló.
Ezer éve nem nézegettem.
Leszoktam róla. Nem tudom, miért.
Nézzétek azt az antilop alakú felhőt!
Katalin!
Nem lehet egyszerre nézni és beszélni, George!
- Milyen igaz. Baszki, George! - Bocsánat.
- Te bocsáss meg! - Ugyan!
Azt hittem, érzek majd valamit.
A válás,
a nép szeretete
igazi eredmény.
Az is.
Életeket változtat majd meg.
- Baszki! - Te jó ég!
Láttam, hogy a férje beadta a válást.
Baszki!
- Befelé, különbet lelövetlek! - De kisemmizett!
Befelé!
Halihó! Csak megszámolom, hány hullát termelt az új törvény!
Érsek!
Isten törvényei működnek, és amikor a férfi vagy a nő belepiszkál,
annak nem várt következményei lesznek.
Most nem alkalmas.
A haladás mindig szed áldozatokat.
Nem csak a holtakról van szó.
- Mire céloz? - Hát itt van. Sétálunk egyet?
Kettesben.
Felség! Köszöntöm a házasságpiacon.
Önnek talán még korai,
de itt ez a sok dúsgazdag vénember. Nekünk ez áldás.
Szánalmasak, hálásak, és fél lábbal már a sírban vannak.
Az orosz asszonyok ezzel nyernek!
- Ez... - Csodás. Tudom.
Végre valamit jól csinált.
Ott a vagyon kérdése, a kisemmizett asszonyok.
Az engem nem érdekel!
Értem.
Jót akart. Tiszta szívvel, mint mindig.
A szívem fekete és halott.
Természetesen.
Nézze meg Raszkolvijt!
Ma reggel elvált, délután újra nősült,
ebéd előtt újfent elvált, és most megint új arát keres.
Istenem, micsoda felfordulás!
A nem várt következmények.
Ne beszéljen nekem nem várt következményekről!
Jól ismerem a nem várt következményeket.
Svédország miatt.
Tessék?
Bármi mást mondhattam volna.
Fürdősó, vidraköpet, ürügulyás,
bánts, szeress, csókolj, felejts el mindent,
érj hozzám, üss meg, lőj le.
Szeretlek mindenestül, és egy nap
megint fájni fog, hogy többé nem érhetek hozzád...
Hogy soha...
soha nem érezhetem, hogy nézésed lángra gyújt,
nem hallok csacsi gondolatot, melytől vérem dalra fakadt.
Ne menj, ne hagyj el, ne hagyj el!
Utóbbi több volt kettőnél, tudom.
- Sajnálom. - Mondhattam volna ezt is.
- Pihenjen le! - Meg ezt is.
Legyengítette a bánat. Nem bír el egy efféle gyújtó gondolattal.
Vissza kell vonnia a válási törvényt.
Pihenjen egy sötét szobában, egyen barackot!
- Hadd gyógyítsa meg Isten! - Barackot?
Egy hónapon át napi negyvenet ettem, miután kövér anyám meghalt.
Meg kellett szabadulnom a fanyar szájíztől.
Émelyegtem, és nem múlt el. Kellett rá valami édes gyógyír.
De mivel napi negyven barackot ettem, állandóan ment a hasam.
Édesség be, keserűség ki.
Úgy vélem, kihánytam magamból a gyászt barackos fosözön formájában.
Bevált?
Ma is sírok, ha barackot eszem, de igen, bevált.
Talán a nem várt következmény az,
amit az élet elénk tesz, és el kell viselnünk.
- Felség! - Le kell dőlnöm.
Jól érzi magát?
Ennyit mondok:
ha lett volna nálunk válás, amikor ide érkezett,
ön és Péter soha nem szerettek volna egymásba.
Hazament volna Némethonba. Virágot kötne
és egy Ottó nevű embernek cidázna.
Leonora!
Vigyél negyven barackot mindenkinek, aki elvált! A cárnő ajándéka.
És valaki vigyen a szobámba.
Baszki!
Hagyj békén engem és az uramat!
Őrség! Volna egy kérésem.
Azt mondják, nem nyit ki.
Nem a faszt!
Újra!
Kifelé, gyászhuszárok! Tipli!
- Miért zárattad be az irodát? - Mert kész katasztrófa.
Ha nem az ablakon ugranak ki, összeverik egymást.
Gyerekbetegség. Most nem hátrálhatsz meg!
De igen. Meg is tettem.
- A népnek szüksége van rá. - Úgy érted, neked.
Igen.
Te mondtad. Nem hátrálhatsz meg, különben megfojt az értelmetlen bánat!
Menj el! Fáradt vagyok.
A válás, Katalin, választási lehetőség,
ami, hidd el,
eddig ismeretlen volt sokak számára, köztük nekem is.
Nem látok kiutat,
és az a fura,
hogy nem is érdekel.
Megpróbáltam.
Perceken át próbáltam előkotorni
a parányi, röhejes vödörből amit a végzetemnek nevezek.
Végig kell vinned.
Majd dúdolok, ha már a zenészek elmentek.
Katalin!
Én megértem, hogy bánatos vagy, és úgy érzed, péppé gyúrták a szíved,
de végre megtehetnéd azt, amiért jöttél,
amiben segítettelek.
És sajnálom, hogy nem tudtam felnyitni a szemed,
hogy lásd: ez egy elmebeteg, önző, brutális gyerek,
aki késsel támadt uralmadra és szerelem nevezte azt.
Fatörzsbe zárt, lelőtte a medvédet,
felgyújtott egy lányiskolát és megdugta a...
Takarodj innen most rögtön!
Nem bírtam elviselni, hogy így beszél róla.
Bocsáss meg!
- Megyek. - Maradj, kérlek!
- Maradjak? - És beszélj!
Bánom is én, miről. Bármiről.
- Szépek ezek a falak. - Hangosabban!
Tetszik a tapéta. Olyan...
Van egy hasonló színű ruhám.
Ha koncentrálok, olyan, mintha az ajtó előtt állna.
Mintha hallanám közelgő lépteit.
Ha behunyom a szemem, mintha rá várnék légy módjára zümmögve.
Aztán beront és azt mondja, meg akar hágni tüstént,
ahogy mindig is tette,
és vadul csókolni, hogy kiserkenjen a vérem.
Felhúzni a ruhámat, le a harisnyámat olyan gyorsan, hogy szétszakadjon.
Hallani, hogy kopog a fejem a falon, miközben belém hatol.
Én pedig igent mondok, mert mindig igent mondtam neki.
Még ha nem is jó,
és nem mindig volt az, főleg, ha előtte töltött fácánt evett.
De ma este nem evett azt, így nekilátunk a falnak dőlve.
Arcom kipirul, az ő légzése kezd kihagyni,
egyre gyorsabban csinálja, az arcán látom, hogy mindjárt elmegy.
Sóillata van. Mindig sóillata volt.
A vállába harapok, és érzem az óceán illatát.
Aztán nyög egyet, én is nyögök, és vége.
Nem beszélünk.
Felépítettünk és leromboltunk egy várost röpke négy perc alatt.
Aztán elmegy.
Ne haragudj! Nem tudom, miért...
Baszki! Bocsáss meg!
Érdekes volt.
Vagy úgy...
- Elviselhetetlen, igaz? - Pihenned kell.
Jól tetted, hogy véget vetettél a válási fiaskónak.
- Bátor tett volt, de te nem... - Grigorijt akarod.
Ketrecbe zárnád, hogy megtarthasd.
Én meg Pétert akarom,
de ő holtan fekszik egy tó fenekén.
Én is halott vagyok, mégis tudok beszélni, amit nem értek.
Megyek.
Dühösnek tűnsz.
Dehogyis! Szeretlek.
Elvettem őt tőled.
Tudom. Ez fájt neked.
Akkor ne adj esélyt Marialnak, hogy elvegye Grigorijt tőlem.
Nekem Oroszország a fontos.
Honnan tudod?
- Végzet. - Csodálatos!
De te is csak ember vagy.
Akiben megvan, az tudja.
És ha balul sül el, az nem kavar fel?
- Nem. - Attól féltem, hogy ez téveszme.
Mint mikor szerelmes vagy valakibe, azt hiszed, veled van,
ő viszont semmibe vesz téged.
Meglehet.
Talán ezért érzem azt, hogy a főbe lövés vonzó lehetőség.
Pihenj!
Nincs mit kipihennem.
Most kéri Pált?
Nem.
Fektesd le!
Nyisd ki!
Felség!
Nagy Katalin, az erős kezű uralkodó. Kérem a papírt!
- Miért? - Mit?
Azt tudom. Azt kérdem, miért.
- Miért akar válni? Kell rá egy ok. - Ez nem volt a nyomtatványom.
Folyamatosan fejlesztek. Én ilyen vagyok.
Hurrá! Miért?
A lehelete akár a döglött szarvasé.
Amikor rág, meg akarom fojtani,
és bealszom, amikor dugunk.
Nem. Elutasítom. Nézzen oldalra, amikor esznek,
dugjanak reggel, gondoljanak másra! A következőt!
- Folyton ver. - Engedélyezem.
De ha elhagyom, nincstelen leszek.
Megkapja a vagyona felét. Minden nő megkapja a felét.
Lőjék le őket, ha kell.
- Szabad vagyok? - A férjétől megszabadult.
De attól, hogy talán sanyarúbb sorsa lesz, mint valaha képzelte,
nem.
Elvettem és megdugtam Nádját, többet nem is igazán akartam.
Most pedig tovább akarok lépni. Részemről ennyi.
Boldogan! Enyém a vagyon fele, igaz?
Tessék?
Raszkolvij!
Ő az új hitvesem. Csak a pecsét kell, hogy a régit lekoptassam.
Új szabály:
15 év alatti hajadonok nem házasodhatnak.
Barbárság!
Elfogytak?
Úgy tűnik.
Van valami, amit nem tettem meg.
Meg kell tennem.
Bizonyára hallotta már,
és tudnia kell, hogy meg fogom ölni. Esküszöm.
- Tessék? - Pugacsovot. Szerintem meglőttem.
Ezreket toborzott Moszkva közelében.
- Nem halt meg? - Meg fog. Kétszer nem hibázom el.
Megyek. A vérontás lett az új mesterségem.
Pál! El kell mondanom neked valamit,
és utána többé nem leszel ugyanaz.
Ezért álljunk meg egy pillanatra.
Jól van.
A füledbe súgom.
Nem. Túl keserű.
Kóstold meg ezt! Sokkal ropogósabb. Nesze.
- Jobb. Nem túl fanyar. - Egy kortyot?
Minek hoztad el ezt a nyegle kis pöcsöt?
Egy férfi tanuljon meg vadászni. Szüksége van ránk.
Nézzétek! Egy szarvas.
- Szép lövés, baszki! Hányadik? - A harmadik!
Pompás. Makszim visszamehetne, mi meg mehetnénk tovább.
A fegyver remek kiegészítő. Rajta lesz a következő portrémon.
Egyetértek. Jól áll neked a fegyver. Nagyon makszimos.
Én is elmehetek, baszki.
Négy!
Bocs, Arkagyij!
Nem vagy elég gyors.
- Mekkora pöcs vagy! - Te vagy az. Igaz, Makszim?
Még nem tudom. Fel, bunyóra, hogy tudjam, kinek van igaza.
- Rímel! Remek! És igen! - Ne bunyózzunk!
Tudod, mit kéne tennünk? Sírni.
Sírjunk, öleljük át egymást,
nevessünk a fiatalkori élményeken, mert a barátunk...
meghalt!
Itt akarok állni veled az erdőben és őt siratni!
Bunyót, bunyót, bunyót!
- Igen, verekedjünk! - Grigorij, ne!
Bunyót, Arkagyij! Rajta, vágj pofán!
Baszki, nem foglak...
Na jó, mégis!
Elég! Elég!
Nincs győztes. Addig folytassátok, míg egyikőtök el nem ájul.
- Mi van? - Igaza van.
- Ez egy gyerek! - A lelkem öreg.
Hallod? Öreg a lelke. Vicces a lelke!
Visszamegyek a palotába.
Tizenhárom!
- Grigorij! Beszélhetünk őszintén? - Persze.
Válás. Te és Georgina megteszitek?
Örülnék, ha őszintén elmondanád,
ha a kancádról át akarsz nyergelni az én kancacsikómra.
És csak vadászni és inni jöttem.
Nem gondoltam át. Igyál!
- Talán mégis visszamegyek. - Ne!
Maradj és vadássz! Na, Makszim!
Ilyen tájt szundítani szoktam.
Szia!
Gyerünk!
Mi lesz már?
- Kit ölt meg? - Nem mutatkozott be.
- Az a legjobb. - George hol van?
Gondolom, Katalinnál.
Vajon enyhíthetném bánatát, ha rávetném magam?
És ha erőszakos lennék,
megbánná, vagy begőzölne és hálátlan volna?
- Húzz innen, vagy lelőlek! - Bocsánat.
El fognak válni? Jó lenne, ha tudnék tervezni.
Nem tudom.
Az emberek fogadnak arra, kit fog választani.
Nemrég halt meg a barátom. Nem tűröm az efféle beszédet!
Értem.
Ha szüksége van valamire, szóljon.
Kisebb ez a szoba?
- Mihez képest? - Amekkora volt. Kisebbnek tűnik.
Ha nem kiabálsz, akkor bámulsz! Vékony jégen táncolsz, Petra!
Hát...
Téged kereslek.
Jól vagy?
Én győztem. Inkább az a kérdés, te jól vagy-e.
Itt a fegyvered. Eldobtad.
Jól vagy?
Ezt komolyan kérdezed?
Nem igazán. Hogy is volnál jól?
Marial azt akarja, hogy vegyem el, és váljak el George-tól.
Tudom. Az emberek fogadnak rá.
- Te kire fogadtál? - Egyikre sem.
Marial mellett új élet vár rám.
Ha a nejemmel maradok, hiányozni fog a harmadik.
Nem tudok úgy rá nézni, hogy ne Péter jutna eszembe.
Sőt, a sajtra sem tudok ránézni enélkül.
- Se a sonkára. - Se a fügére.
- Se a puncira. - Se irgalomért könyörgő sebesültekre.
- Ezek hová mennek? - Szerintem orgiára a templomba.
- Jössz? - Inkább csak nézni.
Szex és gyász.
Kidugni magunkból a fájdalmat. Menjünk!
Már nem tudok bánatos pofát vágni.
Ma tortát vittem Tatjánának, és véresre haraptam a nyelvemet,
hogy ne röhögjek a fekete ruháján.
- A halálára, baszki! Hurrá! - Hurrá!
Hurrá!
Baszki! Grigorij!
Mi a fasz van itt?
Ünneplitek a barátom halálát, igaz?
Isztok a halottra, aki szeretett engem és mindnyájatokat a maga módján?
Igen, szeszélyes volt, őrült és kibaszottul egyedi!
Nem ismertétek őt, csak azt hittétek!
Nem láttátok, ahogy megkönnyezte a hajnali erdő látványát,
ahogy befalt egy galambhúsos pitét,
vagy dühbe jött, amikor elbántak a barátjával.
Nem ismertétek és nem szerettétek! Dögöljetek meg!
Olyan ember volt, aki mindent érzett! Nem voltak előtte akadályok,
amiket mi magunk elé gördítünk!
Amikor őrjöngött, tiszta erőből őrjöngött, élvezkedett és gyilkolt.
Az életet egészében ismerte,
nem csak apró adagokban.
Engem így szeretett.
Igen ritka emberfajta volt.
Belevetette magát az életbe!
Ilyen ember nem lesz többet!
Mert az én életem is véget ért a jeges vízben.
Szerettem őt. Jobban, mint bárkit is szerettem vagy fogok valaha.
Mi a faszról beszélsz?
Itt vagyok ám!
Szeretsz engem!
Persze, hogy itt vagy.
Szörnyeteg volt. Egy szörnyeteg, baszki!
Feküdjetek le, különben mindenkit agyonlövünk!
Grigorij!
Grigorij.
- Kérlek! - Ne érj hozzám, baszd meg!
Esélyt kaptál egy új életre. Szeretsz. És tudom, hogy szenvedsz.
- Te viszont nem. - Így van.
Szolgát csinált belőlem, tönkretette a családomat,
megdugott egy orgián, Miriamnak hívott, amikor elélvezett,
és megölte a szeretteimet!
- Nem lehetünk együtt. - Ezt nem fogja tönkretenni! Elég!
Szeretjük egymást. Lehetünk boldogok.
Új életet akarsz, vagy halálodig szenvedni,
a nőddel emlékezni a régi szép időkre, amikor Péter a szemed láttára hágta?
- Péter nem szeretett viszont téged. - De igen.
Aki ekkora szenvedést okoz neked, az nem szeret!
- Hagyj békén, Marial! - Mert elevenedre tapintottam?
Meg kéne ölelned azért, mert felnyitottam a szemed.
Hagyjál!
Nem adom fel!
Nem Péter fog győzni!
Tudod, Pál,
most már semmi sem számít.
Tehetek úgy, mintha számítana, de akkor sem számít.
Sem az, mennyire szeretett téged...
sem az, hogyan akarnak majd tönkretenni engem
és velem együtt téged is.
Szervusz!
Épp rád gondoltam.
Szervusz!
Itt alhatok?
Szervusz, Pál!
Tudja?
Épp erről beszéltünk.
Grigorij, meg kell tenned valamit a kedvemért.
Péter kedvéért.
Bármit.
Magyar szöveg: Olajos Ákos Iyuno