В Е Л И К А Донякъде истинска история
Петър и вълкът
Елисавета
- Не. - Да.
Не искам да споря.
Спрете да говорите, кимайте с глава и няма да спорим.
Нека вкарам малко логика.
Предпочитам да пропуснем логиката, освен ако не искате да ме приспите.
В логиката липсва въображение.
Да, но във въображението винаги има логика.
Армията е на шведската граница,
а племенникът ви е на дъното на езерото.
Кой се движи по-бързо?
Съжалявам. В логиката няма чувства.
Моите извинения.
Няма проблем.
Подгответе се за много сълзи по време на това пътуване.
- Виждал съм много сълзи. - Някои от тях по ваша вина, нали?
Опасявам се, че да.
Една жена беше толкова влюбена в мен, че плачеше, като ме види.
Отначало ми беше жал, но после стана досадно.
Разкажете ми повече такива истории на езерото.
Ще отидем първо там.
Още е замръзнало.
- И преценихте с глава? - Така ме е учил баща ми.
Не се ли досетихте, че си е направил шега с вас?
Досега не бях, но...
Звучи разумно.
Това е мястото.
Как ще го извадим?
- Трябва да чакаме до лятото. - Не мога да го оставя тук.
- Не ми се ще да намесвам логиката... - Няма да отиде никъде.
Това исках да кажа.
Звучи още по-умно, когато някой го каже на глас
по директен начин.
И аз няма да отида никъде. Ако искате да си тръгнете, вървете.
Ако огладнея, ще си убия някой вълк.
Защо ли ви вярвам?
Веднъж ядох сурови пържоли от вълк с Петър Велики.
Беше вкусно.
Много искам да чуя още истории за Петър Велики.
А аз искам да чуя как ще изкараме Петър.
Сетих се! Топове.
Ще докараме топове и ще пробием леда с тях.
Ще бъде забавно и красиво.
И ще отнеме много време, защото ще ни трябват топове.
Какво...
Харесва ми.
Да завладеем тези села.
Очаквайте малка съпротива, защото ще ги изненадаме.
А и са шведи. Бият се като момичета.
- Може ли за малко, Велементов? - Да.
Подгответе хората си.
Тръгваме на сутринта.
Добре, има няколко неща, които ме тревожат.
Разбирам, че онова за момичетата беше, за да настървите хората си.
Да, разбира се.
Но не те са врагът.
Ето какъв е проблемът ми.
- Не мога да избивам шведи. - Ние можем. И ни харесва.
Казах на мъжете да вземат глави за сувенири.
Ще вдигне морала.
Това е доста притеснително твърдение.
Добре, трябва ни нов план, който да даде отговор на въпроса:
"Как да завладеем страната, без да убием никого?".
Ако си искате страната обратно, трябва да си я вземете.
Аз съм начело, ясно? Аз съм проклетият крал.
Един крал знае как да избива хората си.
- Това е основно правило. - Агнес казва, че съм твърде мил.
Агнес...
Да не би да се размечта как чукате съпругата ми,
докато говорим за кръвопролития и екзистенциална криза?
Не е просто мечта. Винаги си представям как чукам жена ви.
Живее в ума ми.
- Добре е да го знам. - Да вървим.
Ще умра в двореца,
жена ви ще бъде до мен
и ще пия най-вкусния шнапс, докато не пукна.
Дай един ден да измисля план.
Ако не успея, ще се примиря, че ще убивам хората си.
Тръгваме на сутринта, както се разбрахме.
Дано до сутринта са ви пораснали топки.
Това беше обидно и жестоко.
Да, да. До утре.
Казах ви да ми дадете време да измисля нов план!
Приемам липсата ви на съзнание като съгласие.
Дайте им няколко часа, за да разтопят леда.
Ако се получи, ще се чуе пукане и ще имаме дупка.
Да не би да ми обяснявате собствената ми идея?
Май така излиза.
Толкова ми е странно да мисля, че се намира под нас.
Моят съвет е да не го мислите.
Отивам в палатката.
Изчукайте ме.
Направете го жестоко.
Искам да се страхувам за живота си.
Това няма да спре болката.
Ще я спре за кратко. Нуждая се от почивка.
- От какво? - Това любовна игра ли е?
Сладко е, но е излишно. Просто ме изчукайте.
Винаги се интересувам от вътрешния свят на партньорите ми.
- Такива са принципите ми. - Вие сте ужасен човек!
Всички ми го казват, а аз още не разбирам защо.
Изгубих племенника си, който ми беше като син.
Първият ми син се удави в езерото и го извадих от него,
а сега трябва да вадя и втория.
Това е прекалено.
Искам дори за минута да забравя за всичко това.
Затова ме изчукайте диво, докато стена от удоволствие.
Признавам си, че знам за сина ви.
Тъжна история.
Благодаря за съжалението.
Защо си го причинявате отново?
Виждал съм много мъртви тела и осъзнах нещо.
Мъртвото тяло или значи твърде малко
и се чудите къде е човечността ви,
или значи твърде много
и се чудите дали ще полудеете.
Когато синът ми умря, лежах в леглото и гледах стената.
Всяка сутрин влизаше Петър.
Беше на девет години.
Носеше ми сандвич с пъдпъдъче, който никога не изяждах.
Не казваше нищо.
Хващаше ръката ми и стоеше с мен до вечерта.
Просто стоеше до мен.
Един ден ме попита:
"Ще се почувстваш ли по-добре, ако в сандвича има айоли?".
Засмях се и звукът беше толкова необичаен.
Не можех да повярвам, че е дошъл от мен.
Той ме спаси.
Значи е твърде много.
Определено.
Здравей.
Това си ти.
Разбира се.
Да.
Грижи се за него.
Обичай го и го разбирай. Нуждаеше се от това.
Сега върви.
Прав си. Налага се.
Ти ли говориш?
Имаше вълк.
Има ли пържоли?
Този път не.
- Ура! - Ура!
Снощи пийна няколко питиета.
Знаете какъв е. Обича водката.
Така че отлагаме нападението.
Имаме нова информация и работим върху изцяло нов план.
Всички тук сте доста едри мъже.
Това кръв ли е? Прилича на малинов компот.
- Хуго, пуснете ме, копеле! - Слушайте.
Снощи ми хрумна една идея. Сякаш съдбата ме вдъхнови.
Гледах към небето и една звезда избухна.
И докато я гледах, ми хрумна нещо.
- Ще те убия, кучко! - Изслушайте ме. Не ме прекъсвайте.
Граничната земя има шведски характер и е на руснаците.
Но стои необитаема.
Тук мога да създам собствено кралство.
Никой няма да умре. Ще създадем нация и ще я наречем...
... Хуголандия.
Добре, какво мислите?
Ще ви гръмна между очите, в топките и носа.
Добре, вие сте егоистичен мъж
и разбирам, че ще трябва да подходя по друг начин.
Агнес ще дойде,
ще живеем в странен триъгълник от наслада,
ще си построим дворец,
Ще умрете като втори крал,
в собствената си земя с Агнес до леглото ви.
Все едно да си облечен в нежно кадифе, приятелю.
Когато и двамата стигнете до кулминация,
тя ще ви погледне и ще каже:
"Един ден ще убия, докато го правим".
Чувството е специално.
Какво ще кажеш освен "благодаря" и "ура"?
Вие сте...
... идиот.
А ако съм гений?
Мога да завладея Швеция. Затова дойдох.
Възможно е да умреш в някоя локва до Стокхолм
с щик в задника, изглеждайки като близалка.
Мъртвият император е просто мъртъв мъж.
Нито едно от двете не заслужава да умра от студ.
Готова съм.
Страхотен костюм,
но няма да влизате вътре.
Не може да види първо вас. Той не ви познава.
Аз...
Не мога да оспоря това,
въпреки големия брой логични отговори.
Не се удавяйте.
Ще ми бъде досадно да обяснявам.
Благодаря.
След 30 секунди ще ви издърпам.
По дяволите!
Боже!
Намерих друга дупка ей там.
Ето.
- Намерих го. - Добре.
В дълбокото е. Конят му пречи да изплува.
Ако завържа въжето и сляза...
Ще го оставим долу.
Добре. Сигурна ли сте?
Изглеждаше много спокоен.
Сякаш яздеше надолу с главата върху син облак.
Искам да помня как ме държеше за ръка, ядеше сладолед
и хвърляше кучета от покрива.
- Кучета ли?! - Да.
Дайте ми една минута.
Разбира се.
Прекрасно място за покой, скъпи!
Оставям те, но искам да знаеш, че ще те нося в себе си
и ще плача вечно.
Ще усещам болката от липсата с всеки свой дъх.
Но радостта, която ми донесе,
е повече от достатъчно.
Предлагам оттук дотук.
Ще имаме достъп до реката и града.
Тя няма да се съгласи.
Ще бъде пример за това какво иска да прави.
Експериментална зона. Ще я убедя.
- Ще я посветим на Петър. - Да.
Горкото хлапе!
Да мислим за бъдещето.
Няма да я убедите да се съгласи.
Накарах вас и Петър да откраднете армията й, нали?
Господа.
Императрицата на Русия си иска армията обратно.
- Боже! - Сериозно ли?
В скръбта има и гняв.
Успокойте топката, или ще ви гръмна! Задачата ми е да ги върна живи.
- Смятам да я свърша. - Разбрано.
Боже!
Знаете ли какво? Ще легна замалко.
Давайте. Застреляйте ме.
Гледайте да е между очите. Няма да се върна там.
Качвайте се на коня, генерале. Отиваме си у дома.
Оставете на мен.
Изпълнявайте заповедите, генерале.
Покажете малко чест, или ще ме разочаровате.
А и недоволната ви душа
ще ви тормози в отвъдното.
Няма да е никак приятно.
Съжалявам.
За Петър.
Никога няма да си го простя.
Грижехте се за него, въпреки че беше жесток с вас.
Помня, че веднъж се напих и заспах, а когато се събудих,
беше покрил тялото ми с тесто.
Бях до огромна пещ.
И до днес не знам дали щеше да ме вкара, или само се шегуваше.
Беше уникален.
Да. Ура за него!
Екатерина
Отново. Изсвирете го отново.
Здравейте.
Здравейте. Елате на закуска. Прокарах разводите чрез Наказ.
Всички говорят за това.
- Е, за това и за... - Може да кажете думата. Петър.
Непрекъснато си я повтарям.
Петър. Петър.
Отново!
Това е нашата песен. Веднъж ми я тананика.
Творях музика в главата си за нас, а сега...
- Екатерина... - Не ме докосвайте!
Не трябва да спираме.
Иначе ще дойде мракът и ще се опита да ме погълне.
Иска ми се да му позволя, но не мога.
Звучи напрегнато.
Елате. Наредили са закуската до новия ми апартамент.
Какво?
Там сме преживели толкова много неща.
Музиканти, последвайте ни.
Беше застанал пред мен и виждах звяра в очите му.
Беше битка до смърт.
Аз или Пугачов.
Битка до смърт.
Затича се и се опита да ме намушка, но аз му избих ножа.
Носех обувки с ток. Не беше никак трудно.
Тогава вдигнах оръжието си.
"Не, Максим! Моля ви! Стилни господине, пощадете ме!"
Погледнах го и казах:
"В сърцето на Максим няма място за пощада".
Много интересно.
Ти си специално хлапе.
Да вдигнем тост за императрицата.
- Тя освободи жените навсякъде. - И мъжете.
Има свободни столове.
- Искам да седя върху нещо твърдо. - Ужасна развратница си!
Маря чакаше в каретата и ме пазеше.
И тя е герой.
Трябва да си поделим славата като женена двойка.
Един ден.
Цял един ден.
Цял един ден кри от нас, че е мъртъв.
Лъжлива кучка.
Да ви донесем ли Павел?
Да. Не! Не...
Като деца с Григорий си измислихме език,
който само ние разбирахме.
Бяхме като луди.
Повтори, Георгина. Кажи го отново.
Когато бяхме млади...
Не започна така.
- Когато бяхме на 14... - Трябва да вървим.
Службата по разводи ще отвори. Писна ми да седя тук.
Вземете си чиниите, ако искате.
Да вървим.
Обожавам тази песен. Тихо! Искам да я чуя.
Ура за императрицата!
- Ура! - Обичат ви. Освободихте ги.
Благодаря ви, императрице!
Освободихте толкова много хора от нещастието им.
Помислете си колко кучки са изтощили мъжете си.
Дами и господа! Днес е голям ден.
Вече можем да сме свободни.
Ако се чувствате нещастни в брака си,
вече няма нужда да убиете половинката си с камъни.
Попълнете един документ, завържете го с панделка
и бремето ви ще изчезне.
- Ура! - Ура!
Съпругът ми ми липсва.
Сърцето ми е шокирано и отказва да бие.
Но ще бие, защото вие сте моята любов и моята съдба.
Отваряме врати.
Георгина, ще дам една на Григорий.
Или искате да запазите достойнство и да го направите сама?
- С него... - Говорите на един език. Дрън-дрън.
Обичам да гледам небето.
Винаги съм обичала.
Наоколо има много неща,
които не съм поглеждала от години.
Просто спрях. Не знам защо.
Вижте този облак. Има форма на антилопа.
Екатерина...
Не може да гледаш и да говориш едновременно, Георгина!
- Истина е, Георгина, за бога... - Съжалявам.
- Не, съжалявам. - Няма проблем.
Мислех си, че ще усетя нещо.
Разводът,
любовта на хората,
усещане за постижение.
Постижение е.
Ще промени живота на хората.
- По дяволите! - За бога!
Съпругът й попълваше документи за развод.
По дяволите!
- Влизайте вътре, или ще ви гръмнат! - Остави ме без нищо!
Веднага!
Идвам да проверя колко станаха труповете след закона за разводите.
Архи!
Божиите закони работят. И когато се престъпват,
винаги има последствия.
Моментът не е подходящ.
Прогресът изисква жертви.
Проблемът не е само в смъртните случаи.
- Как така? - Ето ви! Да се разходим.
Сами.
Императрице, добре дошли на сватбения пазар.
Знам, че е твърде скоро,
но тук е пълно с възрастни богаташи. Истинска благословия.
Те са жалки, благодарни и скоро ще умрат.
Това е победа за жените в Русия.
- Това е... - Гениално, знам.
Най-сетне направихте нещо умно.
Много жени останаха без нищо.
Да.
Знам, че им мислехте доброто. Сърцето ви е чисто.
Сърцето ми е черно и мъртво.
Разбира се.
Вижте Разколви.
Разведе се сутринта, ожени се следобед,
преди вечеря се разведе с нея и сега търси ново завоевание.
Боже, истинска каша!
Неочаквани последствия.
Не ми говорете за неочаквани последствия!
Много добре разбирам от неочакваните последствия.
"Заради Швеция."
Какво?
Можех да кажа каквото и да е.
Солна баня, видра, яхния, нарани ме, обичай ме, целуни ме,
забрави всичко,
докосни ме, удари ме, гръмни ме.
Обичах те с цялата си душа
и не осъзнавах колко ще боли да не мога да те докосна...
Да не...
Да не усетя как погледите ни се срещат.
Да не чувам мислите ти, които събуждаха яростта в мен.
"Не си отивай. Не ме оставяй. Не ме оставяй."
Да, последното е повече от две думи.
- Съжалявам. - Можех да кажа и това.
- Вървете да си починете. - Можех да кажа и това.
Твърде изтощена сте, за да се занимавате с това сега.
Трябва да отмените разводите.
Идете да си починете. Яжте праскови.
- Нека Бог ви излекува. - Праскови ли?
Ядях по 40 праскови на ден, когато дебелата ми майка почина.
Опитвах се да се освободя от горчилката в устата си.
Побъркваше ме и се нуждаех от нещо сладко.
40 праскови на ден...
Имах ужасна диария.
Влизаха лесно, излизаха още по-лесно.
Освободих се от мъката чрез пречистване на стомаха.
Подейства ли?
И до днес плача, докато ги ям, но подейства.
Може би животът нарочно ни дава неочаквани последствия
и трябва да се примирим.
- Императрице... - Искам да легна.
Добре ли е?
Ще кажа само това - ако имаше разводи, като дойдохте,
с Петър нямаше да се влюбите.
Щяхте да се върнете в Германия, да редите цветя
и да духате на мъж на име Ото.
Леонора.
Занесете по 40 праскови на всеки, който се е развел. Подарък от мен.
И някой да ме пренесе до стаята.
По дяволите!
Остави мен и съпруга ми на мира!
Стражи направете нещо.
Казаха, че няма да отвори.
Няма начин!
Отново.
Циркът да излиза. Разкарайте се.
- Какво стана с разводите? - Настъпи истински хаос.
Ако не скачат през прозорците, се бият.
Това са дребни проблеми. Екатерина, не спирайте сега.
Вече го направих.
Хората се нуждаят от това.
Вие се нуждаете от това.
Да, така е.
Вие сама казахте,
че ако не продължите напред, ще се удавите в мрака.
Вървете си. Уморена съм.
Развод, Екатерина. Право на избор.
Трябва да има избор.
Досега мнозина нямаха право на такъв. Включително аз.
Не знам как да продължа.
А по-странното е,
че дори не ми пука.
Преди се опитвах.
Прекарах няколко минути в опит
да намеря мотивация вътре в себе си.
Трябва да го направите до край.
Ако музикантите са си тръгнали, просто ще си тананикам песни.
Екатерина,
разбирам, че страдате.
Сякаш някой е изтръгнал сърцето ви,
но най-сетне може да направите онова, за което сте тук.
Онова, за което ви помогнах.
И съжалявам, че не успях
да ви отворя очите за това за това колко егоистичен, брутален
и вдетинен беше мъжът ви и как проваляше всичко, което правите.
Заключи ви застреля мечката ви,
запали цяло училище и дори изчука...
Разкарай се оттук!
Не можех й да позволя да говори така за него.
Съжалявам.
- Отивам си. - Не, останете.
- Да остана ли? - Да поговорим.
Не ми пука за какво.
- Стените са много красиви. - По-силно.
Тапетът ми харесва.
Имам рокля в подобен цвят.
Ако се концентрирам, усещам сякаш е пред вратата.
Сякаш чувам стъпките му.
Ако затворя очи, сякаш го чакам като муха, заклещена в чаша.
И той влиза и ми казва, че иска да ме чука.
Целуваше ме толкова силно, че ми пускаше кръв.
Бързаше да вдигне роклята ми и да свали чорапите ми.
Удряше главата ми в стената, докато ме обладаваше.
Казвах му "да". Винаги му казвах "да".
Въпреки че не беше хубаво.
Често не беше хубаво. Особено като беше ял фазан.
Но тогава не беше ял фазан.
Облада ме до стената.
Бузите ми бяха розови, а дъхът му беше учестен.
Започна да се движи по-бързо.
Направи изражението, с което показва, че ще свърши.
Миришеше на сол. Винаги миришеше на сол.
Захапах рамото му и усетих океана.
Той изпъшка, аз също и всичко приключи.
Не казахме нищо.
Сякаш бяхме създали нещо, което разрушихме само за четири минути.
След това си тръгна.
Съжалявам, не знам защо...
По дяволите! Съжалявам.
Беше интересно.
Да.
- Непоносимо е, нали? - Нуждаете се от почивка.
С право сложихте край на фиаското с разводите.
- Интересно е, но... - Искате Григорий.
И не ви интересува, че го държите в капан.
А аз искам Петър,
който е мъртъв на дъното на езерото.
Аз също съм мъртва, но все още говоря,
което е объркващо.
Ще си вървя.
Изглеждате ядосана.
Не, обичам ви!
Аз ви го взех.
Знам, че ви е заболяло.
Не й позволявайте да вземе Григорий от мен.
Ще направя онова, което е най-добро за Русия.
Как знаете кое е то?
- Съдба. - Удивително.
Но вие сте просто един човек.
Ако бяхте на мое място, щяхте да разберете.
Когато нещата се объркват, не се ли тревожите?
- Не. - Аз бих решила, че е самозаблуда.
Както когато си влюбен и си мислиш, че любовта е споделена,
но не значиш нищо за човека отсреща.
Може и така да е.
Може би затова ми се иска да се гръмна в главата.
Починете си.
Не искам да почивам.
Да ви дам ли Павел?
Не.
Сложи го да спи.
Отвори.
Императрице...
Екатерина Велика е тук за народа. Документът.
- Защо? - Какво?
Виждам какво. Искам да знам защо.
Защо искате да се разведете? Трябва ми причина.
Никъде не пишеше, че трябва да има причина.
Непрекъснато развивам и подобрявам нещата.
Защо? Давайте.
Дъхът й мирише на мъртъв елен.
Когато дъвче, искам да я убия, а като правим секс, ми се приспива.
Не, отхвърля се.
Седете един до друг, докато ядете.
Чукайте се сутрин и мислете за друга. Следващият.
- Удря ме. - Одобрена.
Но ако го напусна, няма да имам нищо.
Ще вземеш половината му имущество.
Ако трябва, ще го вземем насила.
- Свободна съм? - От него - да.
От живота и възможността за още болка и страдание,
не точно.
Не.
Ожених се за Надя, за да я изчукам, и го получих.
Сега искам да продължа напред.
Радвам се за което. Половината имущество, нали?
Моля?!
Разколви.
Това е новата ми съпруга.
Трябва ми печат, за да се отърва от старата.
Трябва да има 15 години, за да встъпва в брак.
Варварщина!
Това ли бяха всички?
Така изглежда.
Има нещо, което не съм направила.
Трябва да го направя.
Знам, че сте чули.
Искам да знаете, че ще го убия. Обещавам!
- Какво? - Пугачов. Само го нараних.
Засекли са го до Москва.
- Не е мъртъв? - Втория път няма да му е размине.
Вече се отдавам на кръвопролития.
Павел, трябва да ти кажа нещо.
След като ти го кажа, вече няма да си същият.
Давам ти малко време, за да се подготвиш.
Добре.
Ще ти го прошепна.
Григорий
Не, кисела е.
Пробвай тази. Хрупкава е.
- По-добре е. Не е кисела. - Искаш ли глътка?
Защо водите този дребосък с нас?
Мъжете трябва да могат да ловуват. Нуждае се от нас.
Вижте, елен!
- По дяволите! Добър изстрел. - Три.
Добре, Максим да се прибира и ние ще продължим напред.
Оръжието е добър аксесоар. Ще си направя портрет с него.
Ще изглеждаш чудесно с оръжие. Много изтънчено.
Явно аз ще си тръгна.
Четири!
Съжалявам, Аркадий.
Не съм виновен, че не сте достатъчно бърз.
- Държите се като глупак. - Не, вие сте глупак. Нали, Максим?
Не знам. Предлагам да се биете, за да разрешите спора.
- Добра идея. Да! - Не бива да се бием.
Знаете ли какво трябва да правим? Да плачем.
Трябва да плачем, да се прегръщаме
и да се смеем за нещата, които са се случили преди години,
защото приятелят ни
е мъртъв!
Искам да стоим заедно в гората и да говорим колко ни липсва.
Бой, бой, бой!
- Да, да се бием. - Григорий...
Бой, бой, бой! Хайде, Аркадий. Ударете ме в лицето!
Няма да ви ударя...
Добре, ще ви ударя!
Достатъчно!
Никой не победи. Продължавайте, докато някой не припадне.
- Какво?! - Прав е.
- Той е хлапе! - Със стара душа.
Чу ли това? Стара и забавна душа.
Връщам се в двореца.
13!
- Григорий, да поговорим като мъже. - Да, разбира се.
С Георгина ще се разведете ли?
Ще ви помоля да бъдете искрен.
Искам да знам дали ще се отървете от кобилата,
за да се ожените за моята сърничка.
Тук съм да убивам елени и да пия.
Не съм мислил за това. Ето ти още една глътка.
- Мисля да се връщам. - Не, не!
Остани с мен да стреляме. Хайде, Максим!
Обикновено по това време спя.
До скоро!
Стига!
Хайде...
- Кого убихте? - Не ги питах за имената.
- Така е най-добре. - Къде е Георгина?
Сигурно е при Екатерина.
Дали мога да покажа гняв, като се хвърля срещу нея?
И ако го направя,
дали ще ми се ядоса, или ще ми бъде благодарна?
- Млъквай, Петра. Ще те гръмна. - Съжалявам.
Ще се развеждате ли? Искам да имам план.
Не знам.
Хората се обзалагат за това кого ще изберете.
Приятелят ми е мъртъв. Не искам да ти слушам дрънканиците.
Разбрах.
Ако ви трябва нещо, кажете ми.
Тази стая не е ли по-малка?
- От? - От преди. Смалила се е.
Ако не крещиш, ме зяпаш. Ходиш по тънък лед, Петра!
Аз...
Търсех ви.
Добре ли сте?
Аз спечелих битката. Ти добре ли си?
Ето оръжието. Изпуснахте го.
Добре ли сте?
Наистина ли ме питате?
Не. Разбира се, че не сте добре.
Маря иска да се оженя за нея и да се разведа с Георгина.
Знам. Всички се обзалагат.
- Ти на коя заложи? - На нито една.
С Маря ще имам нов живот.
С Георгина винаги нещо ще липсва.
Не мога да я гледам, без да мисля за него.
Дори като гледам сирене, мисля за него.
- Или шунка. - Смокини.
- Котенца. - Кървящи трупове, молещи за милост.
Къде отиват?
Явно отиват на оргия в църквата.
- Искате ли да отидем? - Мисля само да гледам.
Секс и скръб.
Да удавим болката в чукане. Да вървим!
Писна ми да се правя на тъжна.
Днес носих торта на Татяна и трябваше да си захапя езика,
за да не се засмея на черната рокля.
- Наздраве за смъртта му. Ура! - Ура!
Ура!
По дяволите! Григорий.
Какво?!
Празнувате смъртта на приятеля ми?
Вдигате наздравица за мъртвец, който обичаше всички ни?!
Да, той често си променяше настроенията, но беше уникален.
Не го познавахте. Само си мислехте, че го познавате.
Не виждахте как очите му се насълзяваха, като гледаше гората
или като ядеше пай от гълъби.
Не виждахте как защитава приятелите си.
Майната ви! Вие сте слепи!
Той се отдаваше на чувствата си
и не се криеше зад ограниченията и възприетите норми.
Ако беше ядосан, беше ядосан. Ако се радваше, го правеше искрено.
Грабеше от живота с пълни шепи.
И мен обичаше така.
Няма много хора като него.
Отдаваше се на живота.
Никога няма да видите друг като него.
И моят живот приключи в онова замръзнало езеро.
Обичах го.
Никога повече няма да обичам така.
Какви ги дрънкате?!
Аз съм тук.
Обичате мен!
Разбира се, че сте тук.
Той беше проклето чудовище!
Лягайте си, или ще избием всички ви!
Григорий!
Григорий.
- Моля ви! - Не ме докосвайте!
Имате шанс за нов живот. Обичате ме и знам, че ви боли.
- Вас не ви ли боли? - Не!
Той ме направи слугиня и унищожи семейството ми.
Веднъж ме чука по време на оргия и ме нарече Мария, докато свършваше.
Уби хора, които обичам.
- Не може да бъдем заедно. - Няма да провали и това. Стига!
Обичаме се и можем да сме щастливи.
Искате нов живот или ще се отдадете на болката?
Нима ще лежите с Георгина,
за да си спомняте миналото, когато я чукаше пред вас?
- Вие го обичахте. Той не ви обичаше. - Напротив.
Това не беше любов. Той ви причиняваше болка.
- Махайте се, Маря. - Защото знаете, че съм права.
Трябва да кажете: "Права си, Маря. Отвори ми очите".
Върви си.
Няма да се предам.
Няма да позволя той да победи.
Павел,
вече нищо няма значение.
Мога да се престоря, че има, но няма смисъл.
Начинът, по който те обичаше.
И начина, по който всички искат да ме унищожат.
И теб заедно с мен.
Здравейте.
Тъкмо си мислех за вас.
Здравейте.
Може ли да спя тук?
Здравей, Павел!
Той знае ли?
Тъкмо го обсъждахме.
Григорий, трябва да направите нещо за мен.
За Петър.
Каквото поискате.
Превод ВЕСЕЛА ПЕТРОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО