Csodálatos!
Valóban az vagyok. Mi az állás?
427-309.
- Melyikünk vezet? - Nem emlékszem.
Imádom! Olyan jó móka!
- Mókázzunk többet! - Helyes.
Mert a móka mókás.
És meglepő. Ahogy te is. Nem tudtam, milyen mókás vagy.
- Én sem rólad. - Azt hittem, óriási szajha vagy.
De már ismerjük egymást, ami káprázatos és csodás!
Milyen jól érezzük magunkat! És...
Te jó ég! Annyi mindennel van tele a fejem.
Látom az arcodon. Mintha golyók robbannának a fejedben.
- Pontosan! - Szerencsére nem szó szerint.
Mi lenne,... ha a felvilágosodás mókás volna? Az eszméi.
Ez egyszerűen elképesztő! Zseniális ötlet!
Az udvar unja a felvilágosodást, a parasztok nem értik.
A kereskedők, ki tudja, mit gondolnak,
de ha mókás volna, ez megváltozna.
- Engem is mókásnak tartanának. - Nem utálnának.
Nem utálnak engem.
Csak tréfálok.
Mókás!
Igyunk!
Komolyra fordítva a szót,
valóban utálnak engem.
Vannak törtkrumpli-képű parasztok, akik gyűlölnek.
Cárnőbábukat vernek szét. Pugacsov hergeli őket. De tudod, mit?
- Ez megijeszt? - Rohadtul gyűlölöm őket.
Élve meg tudnám őket főzni dühömben.
- Úristen! - De ne gondoljunk rájuk!
Mert ma mókázunk. Dugjuk össze a fejünket!
- Szó szerint értetted, de imádom. - Mondom az ötletem.
Állítólag dolgoznak egy vonat nevezetű találmányon.
Építünk egyet, elmegyünk oda, ahol Pugacsov van, és...
- Megöljük? - Nem!
Pont ezt várják tőlünk.
Megállunk minden városban, tollaslabdázunk,
megvitatjuk a felvilágosodást, ahogy szoktuk. Mókásan.
Aztán te leszopsz egy parasztot minden városban,
hogy lássák, egyenrangúak velünk.
Leszopok egy parasztot?
Én is megtehetem. Felváltva csináljuk.
A vonat viszont bajos, mert még nem létezik.
Értem. De mit tehetnénk ma az udvarban?
Igen, a ma fontosabb.
Rendezhetnénk egy mókás napot. Színművek és eszmék fesztiválját?
Igen! Mindenkinek kötelező tréfálkoznia, táncolnia,
visszafelé idéznie Voltaire-t és kumkvatot ennie a másik szájából!
És adjunk ennek... valami rohadt jó nevet!
Az Igazság, Tréfák és Elmés Ötletek Fesztiválja.
- Imádom! - Én meg azt, milyen céltudatos vagy.
Csak a jövőt és a teendőket látod. Egyszerűen észveszejtő vagy!
- Nos, köszönöm! - Nézz meg! Kurvára imádlak!
Megváltoztattál. Fogtad a régi George-ot,
kihajítottad szolgálatkész testem és elmém, és újjáteremtettél!
Vicces, hogy egyszer kinyaltál, nem?
- Nem szoktam erre gondolni. - Én sem.
Egek!
Rám fér egy nyavalyás fürdő. Bűzlöm, mint egy vérbajos hulla,
amit egy ökörbe temettek nyáron.
Pont ezt gondoltam magamról!
Akkor vegyünk fürdőt, és kezdődhet a móka!
Lesz egy pompás ebéd, ami sosem ér véget.
Lesznek játékok és zene!
Kellenek madarak és egy dobogó
meg desszertek, nyilván, és...
NAGY KATALIN - A KEZDETEK 3. ÉVAD 7. RÉSZ
MÓKA
Teát?
- Hol van Georgina? - Nem tudom.
Segítsen nekem Madame Gyimovával!
Van ez a vonzalom köztünk, ami az osztályunk határait feszegeti,
és egy nap átlépi azt, letépjük a ruhánkat,
és egymáséi leszünk.
Egy kicsit összezavarodtam. Én... álmodtam.
- Talán még mindig. - Segítsen átlépni a határt!
Ő miket szeret? Mi bosszantja?
Álmodtam. Hol van George?
- Nem jött haza tegnap óta. - Micsoda?
- Nem álmodom, ugye? - Nem.
Miket szeret? Fedjem fel neki a mellem?
- Tessék? - Georginának.
Arra gondoltam, beleharapok a fülébe. Jó ötlet?
- George! - Kedvesem!
- Elmehetsz, Petra. - Állok rendelkezésére. Bármiben.
Tisztában vagyok vele.
- Hol voltál? - Katalinnal.
Jól van? Elmondta neked?
Jól van, és nem.
- Te jól vagy? - Nem.
- Hogy élhetek nélküle? Hogy? - Én...
Nem tudod? Mert lehetetlen! Kurvára lehetetlen! Én nem tudok.
- Grigorij! Gyere ide! - Ha hozzám érsz, végem.
Mi vagyok én ezen a világon nélküle?
- Ő... - Minden.
Tudom.
- Folyton gyerekként látom magunkat. - Jézusom!
- Nem mondtad el senkinek, ugye? - Nem.
Katalin megőrült!
Gyűlölni fogják őt, ha rájönnek.
- Bizonyosan így lesz. - Basszus!
Akárhányszor elalszom, bizonytalanul ébredek.
Aztán eszembe jut... a jeges víz, Péter arca.
Istenem!
Szerettem őt.
Tudom.
Arra gondoltam, megkeresem Katalint.
És téged is szeretlek!
Bármit is teszek, azt értünk teszem.
Várj itt egy percet!
Nagyon is megtörtént, igaz?
Igen, de minden rendben.
Tudom, mit kell tennem.
Ha nem mondom el Katalinnak. Ha...
- Talán hűtlen voltam Péterhez. - Nem voltál! Imádtad Pétert.
- Boldogok voltunk Katalin előtt. - Igen.
Péter halott.
Ez visszhangzik a fejemben.
Idd meg a teádat!
Most mihez kezdünk?
Alhatnál.
Látnom kell Marialt.
Óvatosan, kedvesem! Pihenned kell.
- Péter halott? - Mi a franc?! Hallgatódzó liba!
Lesnem kell minden kívánságát. A hallgatódzás segít.
- Meghalt? - Nem.
- Dehogynem! - Egy szót se szólhatsz róla.
Francba!
Én... Ön jól van?
Szerette őt. Olyan féltékeny voltam,
amikor hallottam, hogy ott nyög alatta.
Petra! Tartanod kell a szádat.
Fizetek érte.
Engem inkább a tapasztalat motivál.
Legyen!
Nos?
Ez kurva jó volt.
- Tudtam, hogy az lesz. - Alkut kötöttünk.
Mi a franc, George?!
George!
Basszus!
Leonóra! Nem akarok itt lenni!
Hol van mindenki?
Miért nem dolgozunk? Oroszország tán magát vezeti?
Ha igen, akkor kétségkívül szakadékba, hisz arrafelé tart.
Ez nem történhet meg a móka és a zsenialitás napján!
Jó reggelt!
A legmókásabb ebédnek nézünk elébe.
- Érsek! - Felség?
Viccet, emberek!
Miért tartóztatták le az oboatanárt?
Mert oboázni tanította a gyerekeket.
Oboa, mint hangszer, és oboa, mint... Basszus, tényleg?
Hogy metélj körül egy grúzt?
Rúgd állon a nővérét!
Felség! Beszélnünk kell Pugacsovról.
Szmolnij! Egy viccet rögvest!
Hogy hívják a férfit, aki fütyül beszéd közben? Pöcsnek.
Aztán kivered a fogát,
így már csak azt hallod, ahogy a saját vérét nyeldesi.
Elég beteg ember ez a Szmolnij.
Egy kóborló, fürdőző cárnő! Mily pompás!
Erzsébet! Egy viccet!
Mi az, ami piros, mégis áttetsző,
virágok borítják, a tengerben él, csak planktont és szardellát eszik,
nyelveken szól, kedve szerint változtatja a színét,
mérget okád a szeme, és olyan hangot ad ki, mint a pikoló?
Istenem! Nem tudom.
Én sem, de csodás lesz, ha rátalálunk.
Előre!
Holnap délben beszédet mond.
- Aztán puff! - Tedd el a francos pisztolyt!
Örömmel lelőném. A szeretetem jeléül.
- Édes, de nem. - Akkor csináljuk együtt!
Kereszttűzbe kerülne, aztán puff!
A rohadt életbe!
Kedves emlék volna,
és alig csinálunk bármit is házaspárként.
Én csinálom.
- Te pedig megvársz a kocsiban. - Mi? Az én ötletem volt!
- Hallottad. - Hihetetlen!
Pompás!
- Mi folyik itt? - A legmókásabb ebédnek nézünk elébe.
Erzsébet! Feltaláljuk a diskurzus mókás módját,
az eszméket örömbe csomagoljuk.
- Jól érzi magát? - Olyan...
Lelkes vagyok, és ez az érzés átjárja az egész testem.
Felség! Beszélnünk kell Pugacsovról.
Tárgyalok vele, és volna néhány javaslata.
Ne tárgyaljunk terroristákkal,
akik egykor pimasz, de karizmatikus szolgák voltak.
Tessék?
Azt mondta, ne tárgyaljunk terroristákkal.
Nagyot hall, érsek? Apám megsiketült. Bosszantó volt.
Minden nap: "Jó reggelt, apám! Mondom, jó reggelt!"
- Nincs itt hideg? Megfagyok. - Jó reggelt!
- Bocsánat! - Rám nézhet.
Ez csupán egy lenyűgöző, meztelen test.
Szibéria. Petrov! Három tényt Szibériáról és egy viccet!
Szibéria hideg. Nagyon hideg. Hihetetlenül hideg.
Mi az, ami piros, és árt a fogaknak?
- Egy repülő tégla. - Ragyogó!
Megvan Pugacsov, ezért törtem rá önre.
- Micsoda? - "Megvan Pugacsov", azt mondta.
A hallása, érsek!
Tekovban van. Úgy tűnik, egy templomban bujkál.
A...
Felháborító!
Ennek korbácsolás és kiátkozás lesz a vége.
Érdekes hír, de lényegtelen, minthogy épp egy alkut készítek elő.
Gyűlést tart. Négy órán belül ott lehetünk.
Úgy hiszem, van egy tervünk,
amely nem jár vérontással.
A cárnő gyűlöli a vérontást.
- Kíméljük meg az orosz életeket! - Hadd döntsön a cárnő!
Többféle tervünk is van.
- Tervek? - Röviden: letartóztatjuk élve,
vagy hazahozzuk a fejét, betöltjük egy ágyúba, és kilőjük.
Van egy milíciája, csatázni fogunk.
- Értelmetlen vérontás. - Pugacsov sereget toborzott,
és jól felvágták a nyelvét.
Úgy aprítják a nemeseket, akár a gyújtóst.
Sőt sokszor gyújtósként is használják őket,
ami figyelembe véve a telünket, gyakorlatias gondolkodásra vall.
Megijesztettél!
- Felség! - Törölközőt!
Vizesen nem vitatok meg fontos ügyeket.
A franciák ezentúl műalkotásokkal fizetnek nekünk.
- Jegyezzük fel! - Kifelé, amíg a cárnő felöltözik!
Nocsak! Mindketten beteges, de érthető vágyra gyúltak,
- és eljátsszák, hogy nem is. - Nem játszom el, csak nem említettem.
- Én nem érzek semmit csípőtől lefelé. - Az idő kardinális kérdés.
Nem tudjuk, Pugacsov holnap hol lesz.
Éppen ezért inkább tárgyalunk vele,
hisz úgy nem szorít az idő.
Kivéve a nemeseket, akikből gyújtós lesz.
Úgy emlékszem, azt mondtam: "kifelé".
Ott van még a svéd hadjárat is, melyről a seregnek nincs tudomása.
Azt kérdezik: "Mi a franc?!"
Szóval nagyon szeretnék beszélni erről.
Győzz meg! Tíz másodpercet kapsz.
Ön jó vágású és... csinos.
Az is "jó vágású"-t jelent. Halljam, mit akarsz?
- Azt, amit ön... - Döntök? Akarok?
- Amit a szeszélyem diktál? - Igen!
Nagy tapsot kérek Borisznak!
Köszönöm a segítséged, Borisz!
Katalin azt akarja, hogy így éljetek.
Kurvára utálja az oroszokat, ez a kőkemény igazság.
- Igen! - Igen, így van!
Ismertem egy nőt.
Gyönyörű, okos,
tűzrőlpattant, aki bárkivel tudott inni és vitázni.
Kibaszott nemesnek született,
és egyszerűen elvették a címét.
Igen, egyszer csak szar és tetvek borították, verték,
férfiak az arcába nyomták a farkukat, és ő nem válogatott.
Aztán hirtelen... újra felemelték.
"A kedvünkre vagy, élhetsz."
Majd azt mondták: "mégsem", és ismét elhajították.
Az a vicc, hogy független léleknek hiszi magát.
Csak áltatja magát.
Ő csak egy báb.
Ők tették ilyenné.
Rémült, dühös nővé,
aki jóváhagyás után sóvárog, hogy levegőt vehessen, basszus!
És én rohadtul szeretem őt. Mert azt teszi, amit mindannyian.
Ki ne gondolt már volna arra:
"Mi van, ha nem tetszem nekik?" Vagy "mit tettem?"
És az a célom, hogy mindezt megváltoztassam.
Én, Péter,
Nagy Péter fia!
Tudjátok, mit akartam csinálni?
Megváltoztatni mindent, és Katalin kiszagolta.
- Tudjátok, mire készültem? - Mire?
Hogy felszabadítsam a jobbágyokat.
Bizony!
Igen, és el akartam törölni a kereskedők minden adóját.
Legyenek szabadok az emberek! Szabaduljunk meg béklyóinktól!
Az elménk épp annyira rab, mint a testünk, barátaim!
Péter!
Hozzátok ki!
Péter!
Csináljuk ki Katalint!
Ki akarja kicsinálni?
Csináljuk ki Katalint!
Szervusz!
- Te olyan... - Jókedvű vagyok és izgatott.
Ezentúl máshogy fogunk beszélni a felvilágosodásról.
Lesz helye a vitának és a szatírának.
Itt jössz te a képbe. Ma előadhatod a darabod.
Nem lehet. Csak neked mutattam meg.
Felségárulás volna.
- Nagyon vicces árulás. - Attól még az.
- Haragomban írtam. - Túl szigorú vagy.
Ez egy ajándék, amit meg kell mutatnod a világnak.
- Nem is tudom. - Gyáva vagy! Úgy fogsz meghalni,
- hogy nem adtál semmit a világnak. - Egek!
Mire gondolsz majd? "Kóstoltam pár farkat,"
"tanítottam pár lányt,"
"de az igazi tehetségem meghalt, mint egy veréb az üvegben?"
- Katalin nem...! - Imádni fogja. Vele voltam az éjjel.
Félreismertük. Agresszív vitát akar. Imádni fogja, és téged is.
Az egész palota téged fog ünnepelni. Majd meglátod.
egy rohadt Moliere leszel puncival.
- Az jó lenne. Moliere puncival. - A francos Oroszország ünnepeltje!
Készülj fel rá!
Szóval a kérdésem: mennyi műalkotás elegendő?
És nem kellene több múzeum? De, persze, kellene.
Be kellene járnom a régiókat álruhában, kalapban.
Jól érzed magad?
Remekül! Izgatott vagyok a mai nap miatt.
Valami megváltozott benned.
Én...
Én is ilyen voltam, valahányszor Nagy Péter csatába ment.
Megtébolyodtam.
Kivetettem az ajtókat a nyugati szárnyban,
hogy ha visszatér,
ne kelljen húznom az időt az ajtók nyitogatásával.
És nem bírtam aludni.
Több száz kört úsztam a tóban,
amíg össze nem estem a parton,
kifulladva, görcsöktől kínozva, telis-tele piócákkal,
amikor is vissza kellett hozniuk a palotába.
Igen.
Erről lehet szó. Még holtan is elképzeltem Pétert.
Én is mindig ezt tettem.
Elképzeltem Nagy Pétert holtan a csatában, az úton, mindenütt.
- Kísértett engem. - De nem volt igaz.
Nem! A háborgó szíved összezavarja az elméd.
- Ez a legrosszabb. - Igen.
Azt hiszem, ezért fázom ennyire.
Mókáznunk kell. Gyere, mókázzunk!
Mit művelsz? Vár ránk egy ebéd.
Szőlőt tettem a hajamba. Kóstold meg!
Fanyar, mint te.
Mi a franc?!
"Ne tárgyaljunk terroristákkal?" Volt egy alkunk.
Nem támogathatom a tervét, azt hinnék, összefogtunk.
- És az ön keze tiszta marad. - Valahogy úgy.
Ha vizet akar hordani, ne üssön lyukat a vödörbe!
Véget kell vetnie ennek! Kezd elharapódzni a dolog.
Most!
Üdvözöllek titeket a Móka, Igazság és Eszmék Fesztiválján!
Engedje ki a madarakat!
Engedjük szabadjára az ötleteinket, és öljük meg a gyengéket,
hogy csak a legjobb szárnyaljon!
És vegyétek észre, ez ennek az ötletnek a metaforája!
Emberek! Egy viccet, mert a felvilágosodás mókás.
Egy medve bemegy a kocsmába, és azt mondja: "Kérek egy... vodkát."
Mire a kocsmáros: "Bocs, de miért habozott?"
"Hogy fertőtlenítsem a szám ivás előtt!"
Imádni való és váratlan.
Mit gondol a volt feleségem, amikor az új szeretőjével kúr?
Remélem azt, hogy hiányzik nekem, és ami köztünk volt, különleges.
Mi az, ami kék, hideg és jó az ágyban?
Egy halott paraszt!
Polo!
- Marco! - Polo!
A cárnő jól van?
Péter háborúban van.
A félelem furcsa módokon nyilvánul meg.
Marco!
- Ez a hirtelen barátság is riasztó. - Valóban.
Miért visel ily temérdek ruhát?
Mert nagyon fázom,
és napról napra egyre jobban.
- Járt Vinodelnél? - Úgy érzem, valami másról van szó.
Nem csak félelemről.
De nem tudom, mi ez.
A test kutya egy dolog.
Nem irányíthatjuk a saját kocsinkat,
és egy pillanat alatt az árokba rohan velünk.
Igaza van.
A test tudja a választ, mielőtt az elme feltenné a kérdést.
Őszintén szólva, én a test kérdéseit gyűlölöm.
- Marco! - Polo!
Úgy sajnálom! Önkéntelenül tettem.
Azt hiszem, megvagyok.
A szemébe lőttél, ahogy mondtam?
- Nem bírtam. - Tessék?
Hallgattam, mit mond, és sok mindenben... kurvára igaza van.
Meg akartam ölni valakit, aki sosem ártott nekem,
hogy a cárnő szeressen, vagy mert szarban vagyok?
Fókuszáljunk a mondat második felére,
és vegyünk bele engem is: "szarban vagyunk"!
- Makszim! Nem teszem meg. - Volt egy tervünk.
Új tervünk van: az érsek terve beválik.
Ő elintéz mindent, mi meg kihátrálunk belőle.
- Ő szakértő ebben. - Hát ez nagy csalódás.
Menjünk haza!
- Pisilnem kell. - Miért nem intézted el, amíg vártál?
Mert azt mondtad, maradjak a kocsiban, és veled ellentétben
én megtartom az adott szavam.
Érsek! Össze kell dugnunk a fejünket.
Tárgyalásba kezdek,
és ellenzem a katonaság vérszomjas őrületét.
- De mitől fog megszeretni a nép? - Mutasson erőt!
Hallgatózott?
Csak ösztönösen megérzem, hol kell lennem. Mindig.
Egyszer, ki tudja, miért, átszeltem két mezőt és egy patakot,
megálltam egy fánál, zajt hallottam, és egy ifjú leány hullott a karjaimba.
- Lenyűgöző! Hogy hívták? - Olgának.
- Milyen fa volt? - Tölgy.
Megegyezhetünk ügyünk békés rendezésében?
Nemcsak Pugacsovról van szó, hanem a közutálatról is.
Ami Pugacsov feltételezett halálával megszűnik.
Jézussal nem így volt.
- Mert a mártírokat szeretik. - Jeanne d'Arc.
A nővéreimmel beöltöztünk Jeanne-nak, és felgyújtottuk magunkat.
- Igazából? - Abbahagyhatnánk?
- Azért kiabál, mert siket? - Nem vagyok siket!
- És találtam egy megoldást. - Ahogy én is.
Petrovék bekerítik Pugacsovot, és az érsek tárgyal vele.
Ha nem válik be, jöhet a háború.
Ha pedig beválik,
Petrov emberei pénzt osztanak, rajta a nevemmel.
- Jó terv. - Jó terv.
Amikor kiállsz oda, és a tömeg felnéz rád,
az kurvára... feltölt.
Voltam már csatában, ahol érezni a gyűlölet és félelem hullámait.
De ez szeretet, baszki, és bizsergeti a kurva bőröd.
Aztán, tudod, szavak és eszmék jöttek ki belőlem.
Olyanok, amikre sosem gondoltam, de helyesek és igazak, és...
Basszus!
Istenem! Ez jó!
Csodálatos vagy!
Szeretem önt, Péter cár!
Én is szeretlek. Bársonyos a szád. Ügyes voltál.
Pugacsov, felteszem.
Nem dugok kisfiúkkal. Ez szabály.
Isten önnel, uram! Legyen útja a pokolba gyors és tüzes.
- Kocsis! Induljon! - Mi a franc, Makszim?
- Agyonlőttem. Makszimos volt! - Csak tréfálsz!
Olykor a férfi intézi a dolgokat. Szívesen, drágám!
Kocsis! Induljon!
Ezek a rohadt emberek!
Felség!
- Kátya írt egy darabot. - Hurrá! Imádom a színházat.
Ebben nem vagyok biztos.
Jó móka lesz!
Nem tudjuk, milyen. Csak azt, hogy önről szól.
Rólam? Hurrá! Most majd megszeretnek.
Megnézzünk egy darabot?
Régen eszünkbe sem jutott, hogy drámát írjunk.
Fogadja hálánkat, felség!
Parasztok! Le kell ülnöm.
Hoztam nektek egy történetet. Én vagyok a mesélő.
Megérkezés Oroszországba.
Oroszország!
Lángra lobbantja a szívem.
Fényes jövő ígéretét hordozza.
Áh! Az új feleségem!
- Elhozom a felvilágosodást! - És egy bársonyos szájat.
Ügyes! Gyorsabban!
Voltaire!
Diderot!
Montesquieu!
Most semmisítettem meg Montesquieu-t!
Leállítsam? Rosszul venné ki magát, de...
Törődnöm kell ezzel a földdel, és a szegény, eltiport néppel.
Felszabadítom a jobbágyokat,
amiért hálásak lesznek, és szeretni fognak.
Te meg ki vagy?
Hódolatom! Lev vagyok.
Jöhet egy barack és az előjáték?
Orlov vagyok. Változtassuk meg az országot!
Csináljuk mindkettőt!
Romboljuk le az országot, és építsünk egy újat!
Szeretlek, Lev!
Nos?
- Megkaphatom? - Persze. Szeretlek!
Tedd a koronát a fejemre, és a nyelvedet a puncimba!
Ezennel megkoronázom magam, Fűt-fát Ígérgető Katalint.
Rengeteg a teendőnk!
Erre kell összpontosítanunk, nem léphetünk vissza a...
Igen! Nyalj ki! Szabadítsuk fel a jobbágyokat!
Én vagyok Fűt-fát Ígérgető Katalin,
és azért jöttem, hogy megmentselek titeket.
Szóval először is, legyetek jobbak!
Hurrá!
Olvassatok, értsetek egyet velem, jöjjetek rá, hogy szarházik vagytok,
de nemes a szívetek, és készek vagytok felemelkedni.
Azt hiszem, jobban ki kéne dolgoznunk a terveket.
- Ki is vagy te? - Orlov.
Most meg hova tűnt?
Oroszországra!
Együtt vágtatunk a jövőbe!
Nem "nyihaha", hanem "ha-ha"!
Mindenki táncoljon!
Amíg el nem hányja magát!
Ragyogó!
Addig senki sem hagyhatja el a báltermet!
Istenem! Olyan...
Úgy érzem...
Azt mondta, táncoljatok, szarháziak!
- Eressz el! - Nagyon-nagyon felbosszantottál!
- Hogy van? - Elcsitult.
Nyisd ki az ajtót!
Te pedig... eredj le, és beszélj a szolgáknak Péterről!
- Azt hittem, nem szabad. - Változott a helyzet.
- Mit kapok cserébe? - Mondjuk, nem náspángollak el.
Lehetne mégis, csak előtte levetkőzöm?
Jól van, csak menj!
Minden rendben.
- Minden rendben. - Tűnj innen!
- Tatjána! Kérlek... - Megértem.
A cárnő kebelbarátnője!
Mindig behízelged magad legfelülre, ez annyira jellemző!
Dugtál Péterrel, és most Katalinnal is.
A pletykáról akartam beszélni, de kapd be!
- Milyen pletykáról? - Nem.
Mondd el! Ne foglalkozz vele! Valami nincs rendben, igaz?
Azt pletykálják, Péter meghalt Svédországba menet.
- Hogy mi?! - Meghalt.
Megfulladt, vagy mi. És Katalin tudja, de nem mondja el nekünk.
Katalin furcsán viselkedik.
Nem tudom. Csak érdekelt, hallottátok-e.
- Nem. - Jó.
Ne terjesszétek! Talán nem igaz. És Katalin nem viselkedik furcsán.
Ha megismeritek, rájöttök, hogy őrült.
- Tartok is tőle, mire képes. - Miért nem mondja el nekünk?
Mert talán Péter nem is fulladt meg, hanem ő ölte meg.
Péter nem lehet halott!
Maradjon köztünk! Utálom a pletykákat.
Nektek meg mi bajotok? Én jól szórakozom.
Hallottad, mit pusmognak?
- Minden forog velem. - Tudom.
Dögöljön meg Kátya! Ölesd meg őt!
- Mi? - Van egy határ, amit nem léphet át.
Én nem hagynám. Vágd le a fejét még a desszert előtt!
Én...
Emlékszem azokra a fejekre, amikor az udvarba jöttem.
Kátya megsértett téged, ezt nem hagyhatod szó nélkül.
Nem hagyhatod, hogy megalázzanak. Pugacsov is ezt teszi.
Nem tűrheted el a saját udvarodban. Vágj vissza!
Megengedtem, hogy igazat szóljanak.
A haladó szelleműek gyűlölnének, mert ezzel elárulnám őket.
Igen, valószínűleg gyűlölnének.
Erre nem gondoltam.
Te olyan okos vagy.
Ezért vagy te a cárnő.
Miért vagy itt?
Hát mert a barátnőd vagyok.
- Sosem voltál az. - De már az vagyok.
Te is látod, ugye?
Igen.
A másik aprócska gond az, hogy...
az udvarban azt pletykálják, Péter meghalt.
Tessék?
Azt mondják, a tó jege beszakadt alatta lovastul,
és megfulladt.
Te pedig végignézted, de eltitkoltad.
Szóval...
ki kell állnod eléjük megcáfolni ezt a hazugságot.
Mert ez hazugság, ugye?
Nem, ez nem igaz.
Nem igaz.
Felség! Rosszkor?
Csak írja ezt alá! Esdeklem önnek,
ami egy nagyon nagy szó arra, hogy "vessen véget ennek".
Legyen csak egy egyház, így ő elhagyja a nyáját s az országot.
A nyája nem tud kit követni, és visszatérnek hozzánk.
Jól van. Köszönöm, érsek!
Megtanulta a leckét: a hatalom a legfontosabb,
és egyedül az egyház meg a cárnő bír vele.
Hisz ön a látomásokban?
Ez munkaköri kötelességem.
Valami száguld felém,
és megöl, ha utolér.
Jó estét!
Általában nem törnék rá így felségedre,
elvégre a jó modor a szövet, mely társadalmunkat felöltözteti.
De az állam legnagyobb ellenségét, egy bizonyos Pugacsovot,
lelőtte a birodalom legelegánsabb férfiúja,
egy bizonyos Makszim Iljics Vaszkovij.
Úgy hiszem, kaphatna némi szabadságot.
- Te... - Lelőttem Pugacsovot.
Könyörgött az életéért,
de én csak elfintorodtam, és a szeme közé lőttem.
A hamis Péter tehát halott.
A rohadt életbe!
- A hamis Péter meghalt. - Baromira meghalt.
Itt hagyom ezt az ön lábánál hűségem jeléül.
A cipőm is elnyeri majd tetszését, ha lehajol az ajándékomért.
Pugacsov halt meg.
Az a Péter halt meg.
Igen.
Igen, már értem.
Makszim!
Isten áldása van rajtam. Azt hiszem, ezt már mind tudjuk.
Ne!
A francba! Jól vagy?
Ki akartam nyitni az ajtót a fejemmel.
Mi a fene folyik itt? Miért zártak be?
Hol voltál?
Nem is tudom. Házassági ügy.
Értem.
Mi történt?
Péter kilovagolt a jégre, és az beszakadt alatta.
- Micsoda?! - Mert Hugo egy seggfej,
Nagy Péter nem hagyta békén,
én hűtlen voltam, bár nem igazán, de meghalt, így valamilyen voltam.
- És nem segített, amit tettem. - Mi a frászról beszélsz?!
Engem nézett, én utána nyúltam, és a lova lerántotta.
Kissé zavarodottnak tűnt, és valahogy... dühösnek is.
- Péter... Mit akarsz mondani? - Hogy halott.
A barátom halott.
- Basszus! - Igen.
Basszus!
Katalin is látta?
Igen, de megőrült. Nem engedi, hogy beszéljek róla.
- Azt mondja, nem halt meg. - De meghalt?
Meg.
- Jobb, ha nem vagyok magamnál. - Igen, pihenj csak, drágám!
Pihenj csak!
Kátya! Állj fel a dobogóra!
Mily páratlan színdarab!
Milyen gúnyos velem és a hibáimmal szemben!
És milyen humoros látni, ahogy meghág egy ló.
És mennyire tetszett mindenkinek!
Így támadt egy ötletem.
- A régióknak is látniuk kell. - Valóban?
Elrendeztem, hogy Szibériába mehess egy hosszabb alkotói szabadságra.
- Szibériába? - Vigyél kabátot és kalapot! Hurrá!
Hurrá!
Mellesleg egy nevetséges pletyka terjed a palotában.
- Hogy Péter meghalt. - És ön hazudik róla.
Nem Péter halt meg.
Pugacsov halt meg.
Minthogy Péternek adta ki magát, és Makszim megölte,
az emberek nyilvánvalóan összezavarodtak.
Tehát Pugacsov halt meg, és nem Péter.
Pugacsov, nem Péter.
Szóval... desszertet?
- Péter nem halt meg? - Nem.
Desszertet!
Felség! Ma este különleges nyalánksággal készültem.
Péter cárral sós desszerteken dolgozunk.
Szeretném bemutatni az elsőt.
Sóskaramell-mousse mogyorós pralinéval
és kakukkfüves sóval.
Péter cár nagyon izgatott volt. Kár, hogy most nem lehet itt.
Sós...
Jean-Pierre kikísérletezik egy desszertet az én sómmal.
Őrültség, de zseniális.
Üzenek, ha végeztünk.
Szeretlek! Teljes kurva szívemmel, testemmel
és a kimondhatatlan szellemmel, ami éltet.
Mindenemmel.
Önnek kell elsőként megkóstolnia!
Én...
"Formidable", nem?
Péter halott!
Kibaszottul halott!
Magyar szöveg: Tukora Katinka Iyuno