- Nå. - Galskap. Den er knapt forkullet.
En tynn stripe rå i midten-
gir en silkeaktig følelse i det stekte kjøttet.
Du fylte ikke i nok fennikel.
Jo. Du får se og bøye deg-
for mine instinkter, som når vi tar Sverige.
- Mitt land. Jeg tar det. - Mine tropper. Jeg bruker dem.
- Du er en rådgiver her, ok? - Greit.
Bare vent til vi er i Stockholm. Så jævlig gøy vi skal ha det!
- Huzzah! - Huzzah!
Faen i helvete. Idioter.
- Alt vel ved fortet? - Bataljonene marsjerer.
Vi møter dem noen km nedi veien.
Det skjer! Det skjer faen meg!
- Blir det mye sånt? - Sikkert.
Ok, la oss ri.
Tropper på vei, kamp i luften. Ingenting føles bedre.
La oss gi dem et helvete! Ta med fisken.
Hva venter vi på?
- Dem. - Hvordan vet vi at de er her?
- Kart. - Nettopp.
De må krysse sjøen for å møte troppene-
fra Fort Bilyostock på vei til Stockholm.
Akkurat.
Når vi får dem tilbake, må ingen vite hva som skjedde.
- Forstått? - Jeg vil bare ha ham tilbake.
Dette er Hugos feil. Du vil vel drepe ham?
Ikke svar. Men om jeg dreper ham ved et uhell,-
si at pistolen går av på turen hjem, er det greit?
- Bare se etter dem. - Ja da.
Og dette handler ikke om Pugachev? De går ikke imot meg?
Nei. Han har bare jævla Hugo i øret og Peter den Store i hodet.
Menns forbannelse er at vi trenger noe.
Alle trenger noe. Det er ikke alltid en forbannelse.
- Hvorfor bare står du der? - Ærefrykt.
Upassende, men logisk svar.
- Hvor er Grigor? - Jeg har ikke sett ham.
Ikke jeg heller. Han sov ikke her.
- I Marial et sted, antar jeg. - Akkurat.
- Takk for at du sa det usagte. - Hva enn du trenger.
Jeg står her i tilfelle du trenger noe.
- Hvis du må. - Jeg må.
Jævel.
- Jeg antar du mener meg. - Du er sen.
Jeg har et rikt liv. Tilfeldighet er et element.
Som å drepe 47 adelige i Vlastin? Slik tilfeldighet?
Ikke mer? Likhauger ser alltid ut som mer. Optisk illusjon.
Jeg instruerte deg ikke til å gjøre det.
"Lag kaos," sa du. Anse det som laget.
Det er en kunst, ikke vitenskap. Folk blir ustyrlige.
- Visstnok. - Du ville skremme henne.
- Det er hun. - Vær så god, da.
Kan jeg få litt av den?
Ja. Vel, siste stadium nærmer seg.
Vet du, jeg tror vi kan felle henne.
De elsker meg og vil ha blod. Jeg tror faktisk jeg taler til dem.
- Jeg har liksom... - Et sammenbrudd?
- Åpenbaring. - Kateterets makt.
Det kan gå en til hodet. Ville du bli rik?
Du blir rik etter dette.
Nei, vi har nok nådd et punkt der hun må drepe meg.
Etter drapene på de adelige og sånn.
Hun vil si unnskyld for at hun stakk deg ned.
Kult. Jeg vil gjerne pule henne. Er det mulig, tror du?
- Jeg skal definitivt nevne det. - Morsomt.
Du er visst en sjarmerende jævel, du?
Noen har sagt det.
Bit.
Fokuser på planen.
Én by til, Tekov. Ikke drep noen adelige.
Kontakt den lokale presten. Bli der. Send dette brevet.
Du vil forhandle med keiserinnen.
Kirken er din klippe, og så videre.
- Her er notatene dine. - Ok. Tekov.
Ok. Flott.
Noe mer? En kjappis mot vognen? Ingen ser.
- Jeg tror ikke... - Alt handler for faen ikke om tro!
Se, som du venter på å få puste ut, min venn.
Alt er fanget på innsiden. Vel, jeg sier: Eksploder!
Helvetes forspill. Jeg elsker det.
- Gjør jobben din! - La oss innse det.
Du tenker på det hele veien hjem, patriark,-
og langt inn i den jævla natta.
Helvete! Er det dem?
Det var det jeg sa.
- Hvem er det? - Katarinas vogn.
Hun er makeløs.
- Jeg savnet henne. Her er hun! - Vi kan fortsette.
- De kan ikke krysse sjøen i vogn. - Flott. La oss vinke!
Se vennlig ut. Ingen sure miner.
Jeg vil ha et godt diplomatisk forhold til henne.
- Jeg skal snakke med henne. - Hun vil bare be deg stoppe.
- Vi vet ikke det. - Vi stjal hæren!
Ja, men hun er omskiftelig og alltid uventet.
- Hun kan ha kommet for å støtte oss. - Fleiper han?
Folk forstår oss ikke. Hva om jeg dør i kamp?
Et frenetisk, gripende seksuelt møte virker passende.
Faen i helvete. Hun tilgir ikke forræderi!
- Skal vi bare gå videre? - La oss vente.
Å, bare du.
Vil du drikke te med meg-
og diskutere kvinners befrielse fra kuken og hjertet...
- ...etter opplysningsprinsipper? - Nei.
- Jeg trodde han var med deg. - Nei.
- Da er han med sin ekte kjærlighet. - Peter. Selvsagt.
Hei. Illojal!
Jeg var bekymret!
- Hallo. - "Hallo"?
- Kødder du med meg? - Du er sint.
Hinsides det. Og tenk deg det og så jævlig mye mer!
Tenk deg det forstørret av et forstørrelsesglass-
på størrelse med månen!
Innviklet metafor som antyder at du ikke er positiv.
- Du stjal hæren min! - Sant nok.
- Og du løy om jakten. - Jeg er på jakt.
Jeg jakter på svensker og ettermæle. Vi har jaktet på vaktler.
- Jakt var sant. - Jeg vil ikke snakke.
Ingen vet om dette, og ingen får vite det.
- Au contraire . - Hva?
"Tvert imot," betyr det. Alle vi lese dette i historiebøkene.
Sanger og dramaer vil bli laget for å feire det.
Og en liten kokebok om måltidene laget på veien til seier.
Tror du jeg vil la deg stjele hæren og ta Sverige i mitt navn?
Ja, for du er smart. Når du har kommet over sinnet,-
vil du forstå og stille deg bak briljansen i det.
Jeg vil ikke invadere Sverige. For da ville jeg gjort det!
Vi gjør ikke mye sammen. Choglokovs' bok sa at man bør det.
De mente nok å spille bridge eller røkte bier.
Ikke invadere et demokrati og ødsle tusenvis av liv!
Nei, anslaget er 672.
Planen vår, som jeg la, er så genial.
La meg tegne den i snøen.
Illojale Grigor, gi meg kvister og løv i ulike farger...
- ...til å lage veier og sånt. - La være, Grigor!
- Grigor! - Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Hent Velementov og Hugo, og så drar vi hjem.
Vil du ikke høre engang? Den arrogansen din!
Jeg er ikke på mitt beste i dag, i snøen, langt hjemmefra,-
når en galning egger opp folket mot meg, og hoffet syder.
Og så gjorde du dette nå? Nå?!
Hvis det ble kjent, ville alle lukte kaos og mulighet. Det vet du!
Ved nærmere analyse ser jeg det.
- Det kan omgås. - Hvem lytter ikke?
- Takk. - Én ting.
Jeg er lojal mot deg og din sikkerhet.
Ikke den idiotiske planen trigget av en jålete, svensk fitte!
- Det går bra. Rolig. - Ikke si "illojal" til meg igjen.
- Jeg forstår. Ro deg ned. - Jeg står på en respektfull avstand.
Du burde eie dette, Katarina.
Vi tar Sverige tilbake, du kommer, vi tar en helg i Stockholm.
Vi lovprises av en ny nasjon og evig alliert.
Seieren samler folket vårt bort fra distraksjonen Pugachev.
Hugo gir oss en havn, som vi jo ønsker oss.
På hjemveien finner vi Pugachev, beklager,-
halshugger ham og besøker landsbyene.
Jeg presenteres som din støttende mann.
Vi viser fram Pugachevs hode og forklarer alt.
Vi drar hjem, og Paul næres av historien hele livet.
- Nei. - Det bør vurderes.
Den er underholdende, men ikke seriøs. Kom.
Iblant er ikke ord nok.
- Vil du slåss? - Om jeg må.
- Hva gjør de? - Kaster snøballer.
- Aggressivt eller lekent? - Det er vanskelig å si.
- Det er en buffet i vognen. - En buffet?
Skinker, sennepsfrukt,-
en kaninsuppe krydret med ditt eget sitron- og timianssalt.
Det er et knep. Du vil ha meg i vognen og kjøre av sted.
Kjempegod idé.
Grigor kan ri hesten din tilbake, og vi kan knulle hele veien hjem.
Strategien din er transparent.
Og likevel mektig, mistenker jeg.
Grigor, terrin!
Jeg må gjøre dette. Faren min hjemsøker meg.
- Ser du ham faktisk? - Ja.
- Han krever mer. - Faen ta ham!
Nei, jeg krever mer av meg. Jeg er ikke nok som jeg er.
Det er galskap. Du er mer nok enn noen jeg har møtt.
Det er bare i hodet ditt. Se.
Terrinen er her. Jeg er her. Vi er nok.
Den er jævlig god.
På grunn av saltet, på grunn av deg.
Jeg skal prøve saltet på dessert. Jeg ba Jean Pierre eksperimentere.
Galskap, men genialt. La oss utforske disse dessertene.
- La oss gå. - Nei.
- Hvorfor ikke? - På grunn av ordinasjonen.
- På grunn av deg og Sverige. - Jeg skulle aldri ha nevnt Sverige.
- Jeg var slem. - Du mente det.
Jeg køddet til hele styret mitt. Det er ettermælet mitt.
- Vi er ettermælet ditt. - Hva vil Paul se? Og du?
Idet du vokser deg stadig større, som vi vet du vil,-
vil jeg se stadig mindre ut for ham - og deg.
Dette er sinnssvakt snakk.
Du hører gamle stemmer. Hugo og Peter den Store-
kaller deg tilbake til et sted du har forlatt.
Men hør stemmen min.
Jeg ser din sønns øyne, hvordan de lyser opp nå de møter blikket ditt.
Og vi har omskrevet hverandre på den beste og villeste måten.
Det er nok.
Det er nær ved å være nok.
Peter! Faen! Gjør du dette, kan du ikke komme tilbake!
- Du er sint nå. Katarina... - Jeg mener det!
- Det gjør du ikke. - Jo!
Du tar livet av meg hver jævla dag.
Du bøyer meg og styret mitt. Det er nok!
Jeg mener det jeg sier.
Det er mange versjoner av deg. Jeg er den eneste som ser alle.
- Ja. - Og du vet jeg elsker dem alle.
- Når de er forbløffende og dumme óg. - Ja, det gjør du.
Jeg ber bare om det samme fra deg.
- Peter. - Det fins "oss-ting" og "meg-ting".
Dette er en "meg-ting". Jeg trenger dette.
Jeg er Russlands leder, ikke bare en kone.
Hæren er en "min-ting".
Den versjonen må drepe meg for å stoppe meg.
- Ikke si det. - La meg gjøre dette.
Nei. Bare nei. Bare la være.
Du tror jeg ødelegger oss. Jeg vet at jeg redder oss.
- Nei! - Virkelig?
Virkelig. Og hold kjeft.
Jeg sender bud når vi er ferdige. Jeg elsker deg.
Med hele mitt jævla hjerte og legeme og hva enn som besjeler meg. Alt.
Faktisk, så... Å, faen.
Nei! Nei!
Peter! Helvete.
Nei, Peter!
Faen, det svir nå jeg pisser. Har du det sånn?
- Hvor er han? - Faen.
- George! - Elizabeth. Hvordan går det?
- Bra. - Jeg så etter keiserinnen.
Jeg vil diskutere et avsnitt i "Nakaz" med henne.
- Hvilket? - Guvernørers ankerettigheter...
...i forbindelse med utstedelse av jorbruksløyver, side 94.
Det hele er utrolig imponerende. Du.
- Kan ikke en kvinne endre seg? - Hun kan endre plan.
Den underligste følelsen skjøt nettopp gjennom meg.
Du store. Jeg må sette meg.
Gi Elizabeth litt vodka, Lev.
Si at vi innbilte oss det.
Faen!
Det var det.
Vi rir rundt sjøen. Vi når dem før natten.
Eller... et par tanker.
- Vi fortsetter. - Han er... Peter er død.
- Det er over. - Ja.
- Det gjør du snart også. - Jeg må møte henne.
- Hun skyter deg i hodet. - Det kan være en lettelse.
Du fortjener ikke det.
Du har tjent landet ditt hele livet. Jeg synes det er veldig trist.
Kanskje skjebnen var å mislykkes, og resten er vrangforestillinger.
Ok. La meg legge det ut for deg.
Si at du går tilbake. Du blir skutt eller hengt som forræder.
Forræderi. Stjal tropper.
- Førte Peter i døden. - Nok!
Du var på tynn is allerede. Faen, den passet dårlig nå.
Poenget er at hun vil ikke være i et tilgivende humør.
Sorg er rart. Hunden min døde da jeg var 11.
Jeg spiste løv i to måneder og snakket på rim.
Hold kjeft, kjøttbolle. Du vil bare ha landet ditt.
Du vil ha et øyeblikk verdig den du trodde du var.
Og jeg kan gi deg det.
En seier Europas monarkier vil feire.
Mannen som leverte den, vil stå i historiebøkene.
Legg til noen svenske blondiner-
og fantastiske kjøttboller laget av perfekt kvernet elgkjøtt.
Du får nok knulle Agnes også, for pussig nok ser jeg hun vil.
La det stå til. Vi er menn som har det vi vil ha innen rekkevidde.
Eller ikke. Vi bare gråter i de jævla silkebuksene våre-
over vår døde venn og kødder til livet for ingenting.
Han kommer ikke tilbake uansett. Ikke du heller, om noen måneder.
Eller din plan! Gå hjem, bli skutt i morgen. Tanker?
Faen heller. Ingenting betyr noe mer.
Jeg elsker denne holdningen. Jeg skjønner at Agnes er forhekset.
- Stakkars lille jævel. - Peter?
- Nei, hun. - Ja.
Ok, la oss gå.
Hardere!
- Jeg er ikke i humør for selskap. - Jeg er ikke selskap.
- Så du ham? - Ja.
- Vel? Ikke hold meg på pinebenken. - Planen fortsetter.
Overta for meg litt. Jeg er utslitt.
- Virkelig? - Virkelig.
Og hvor slutter den? Planen?
Det er så mye bedre å bli pisket av en annen.
Herregud. Hva foregår?
Jeg hater meg selv og begjæret mitt. Hvorfor? Hvorfor meg?
Herregud, knullet du Pugachev?
Nei, jeg er for sterk for det. Men han er kjekk!
Faen heller. Blir dette en kjærlighetshistorie?
Han er et spørsmål. Alt vi møter på, er et spørsmål.
Gud styrker meg til å gjøre sitt verk gjennom og med en demon.
Jeg må seire.
Hvorfor frykter jeg at du ikke har kontroll?
Jeg har det. Én til.
Archie.
Hent fram deres kjærlighet og mot, helgener, og dypp meg i det!
Faen... Sett deg, Archie!
Ok, ok. Jeg har det bra.
- Hvor er han? - Tekov.
Han tar kontakt via prestene, jeg tar ham med til Katarina og forhandler.
Han dør, vel. Eller så lever vi lykkelig alle våre dager.
Er det mulig? Det er det ikke, så hvorfor si det høyt?
Jesus Kristus.
Ja, ja! La oss be til Sønnen! Kjempegod idé!
Ikke ta med Pugachev til Katarina, Archie.
Hva faen vil han si? Hva om han never meg?
Nei da, jeg fikser det. Jeg har et fast grep på ting.
Ja... Jeg lar deg gjøre det i fred.
Så vakkert her.
- Katarina? - Grigor.
Så vakkert her, Grigor.
Men vi burde reise tilbake. Kom!
- Hva? - Jeg løper til vognen.
- Jeg har lyst til å løpe! - Hva?
- Vi kan ikke dra fra ham. - Kom igjen!
- Gratulerer med dagen! - Hva?
Jeg husker alltid bursdagen din, for den er fire dager unna min.
Og når det nærmer seg min, tenker jeg på kakene din mor fikk lagd til deg.
- Ja. - Husker du vognen i full størrelse...
- ...med en flodhest? - Ni år.
De gjorde meg så oppspilt.
Kjære, tjukke mor.
Selvsagt har du glemt bursdagen din. Du er i den spennende fasen.
- Hva mener du? - Planen.
Du gjør nok en åndeløs entre inn i Katarinas værelser.
Ved morgengry, for å skape en dramatisk, oppjagende stemning.
Jeg, Archie.
Pugachev har skrevet, og jeg kan løse dette problemet-
i bytte mot takknemlighet og en liste krav.
- Å, ansiktet ditt. - Jeg liker ikke marsipan.
Pugachev. Karismatisk, men hodet til en ansatt, selv på soverommet.
Knullet du ham? Hvordan var det?
Er det din reaksjon på min avsløring av at du står bak Pugachev?
Å, du vil knulle ham!
- Herregud! - Stakkars deg.
Hvilken pine.
- Har du sagt noe til henne? - Hvorfor skulle jeg det?
Så lenge Paul blir ordinert, og hun er uskadd,-
er det en nyttig lekse om hvor lett kaos kan slippes løs i landet.
Det blir nettopp det.
Da er jeg blid som flodhesten i vogna.
Hvordan visste du det?
Skuffen din var tom, og jeg vet hvilken ivrig brevskriver du er.
Du skrev et skuespill. Jeg elsker det!
- Jeg kunne bare vise det til deg. - Lettantennelig, men morsomt.
- Jeg vet, jeg elsker Swift. - Swift, ja. Flott.
Litt forrædersk angående Katarina.
Det er jo skrevet av kjærlighet for landet.
Kanskje hun mener det, Arkady.
Gikk alle på jakt uten meg?
Også sender de meg en lapp? Det er da et "faen ta deg"?
- Jeg har bare vært lojal. - Jeg også.
Men blir vi noensinne belønnet for det? Badminton-greia...
Jeg holder det faen ikke ut!
Jeg vet hva du gjør.
- Jeg forstår ikke. - Jeg tilgir at du skjøt meg.
Det var min patriotiske plikt. Det er det jeg er mest stolt av.
Før sa du at du var mest stolt av puppene dine.
- Jeg utviklet meg vel. - Det er meg, George.
Bare blunk, sånn at jeg vet.
Det driver meg til vanvidd, og jeg savner deg, den merra du er.
Behovet for status og kjærlighet røper et dypt hull i deg, Tatyana.
Bare et nytt samfunn kan fylle det.
Jeg drar faen meg ut håret ditt! Bare blunk, så jeg vet.
Du er skapt av et system som ødelegger kvinner.
Jeg har medfølelse for deg og oss alle, men en ny dag kommer.
Ha det.
Kjolene ryker først.
- Dro Grigor også på jakt? - Å, er det der han er.
Alle unntatt meg.
- Går det bra? - Som jente i Tyskland...
...dro vi til en hage. To ting.
Alle plantene var så skjøre at jeg trodde de var laget av alver.
Og alt i hagen var en sirkel.
Hagen, alle plantene, hekkene, kanskje til og med skyene.
Jeg elsket det. Søsteren min Angela og jeg løp rundt i den og lo.
Mor skrek til oss, men vi stoppet ikke før vi ville.
Vi ble så svimle at vi spydde. Hun i fjeset mitt, jeg på føttene hennes.
- Akkurat. - Det burde vi gjøre.
- Hva da? Spy? - Nei, dummen!
Gjøre minst én eller alle palasshagene sirkulære.
Alle landpalassene også. Det er gøy. Folk vil elske det.
Det bringer glede. Ikke mer, men det er ikke noe galt med det
Glede! Selv sekskanter ville more folk.
- Går det bra? - Fint!
- Jeg kan ikke tro det. Bare... Faen! - Slutt, Grigor.
Hva?
Hør her. Jeg tror ikke det skjedde.
- Hva? - Jeg la meg ned.
Og da jeg så opp igjen - ingenting.
Bare en islagt sjø. En vakker islagt sjø.
Jeg tror vi innbilte oss det, Grigor.
- Katarina! - Solen, snøblindhet, hallusinering.
- Sånt skjer der ute. - Jeg så det
- Jeg ble våt! - Det skjedde ikke!
- Katarina! - Nei, vi innbilte oss det. Grigor!
Det er det som skjedde.
Ok, Katarina. Ok.
Ja. Bare hvil.
Gid jeg kunne, men en keiserinne kan aldri hvile.
Det er gleden og byrden. Jeg må arbeide.
- Vær så snill, Marial. - Unnskyld.
- Hva er galt? - Ingenting.
En kone burde alltid kunne fortelle sin mann om sine plager.
Delt byrde er halv byrde.
Du kan ikke bli kvalt av et delt brød. Et halvt egg...
Greit! Det er latterlig å si det, men hvis jeg sier det høyt...
Jeg gjetter på Pugachev.
Ja, jeg er redd Archie har mistet kontrollen på dette eller seg selv.
- Han vil ta ham med hit. - Interessant. Fortsett.
Det setter meg i fare!
Oss i fare. Tror du ikke jeg også vil bli rammet?
Vet du hva? Jeg må bare slappe av. Archie er genial, alltid.
Dette er barnemat for ham.
- Vi må drepe ham. - Archie?
- God plan, mange takk. - Pugachev.
Den jævla bonden setter deg i fare.
Archie er trygg. Han er patriark og klarer seg.
Griper de Pugachev etter ballene, hviner han navnet ditt. Hva da?
Hun tilgir meg aldri mer.
Ingen kongelige middager, nye sko eller hoffliv.
I beste fall utvist fra palasset.
Vil du leve resten av livet på familiegodset?
- Jeg hater godset. - Møkk og mygg.
Det er det jeg forbinder det med!
Det går ikke. Jeg dreper ham for deg. Med glede.
Du har snart bursdag. Jeg ville gjøre noe spesielt.
Snilt. Men Pugachev stoler på meg. Jeg gjør det.
Ok. Vil du ha litt melk? Jeg kunne trenge litt melk.
Ja. Melk ville vært topp.
- Jeg klarer ikke dette. - Jo da.
- Jeg kan ikke. Jeg tror ikke det. - Du kan. Kan.
Katarina!
Kan! Kan!
Kan og skal!
Ja.
- Ja. - Hallo!
Vi må ha en stor frokost til hoffet.
Samle kokker og folk til å hjelpe til straks. Og masse blomster!
Samle dem i den grønne salongen.
Perlehåndtak eller matt sort?
Perlene er så pene at de sikkert distraherer ham litt.
- Pen er alltid bra. - Det er viktig å overraske ham.
Jeg har gjort det før.
- Hei! - Hei.
- Sen. - På en måte, men også tidlig.
Jeg valgte tanken på tidlig og kom hit. Det er snart morgengry.
- Hvorfor er dere oppe? - Ekteskapsgreier.
Jeg venter utenfor.
Hvor var du?
Red meg vill, falt av hesten, ble slått ut.
- Våknet med hjortetunge i munnen. - Sært.
Nei, det er jo skogen. Jeg er bare et annet vesen for dem.
- Tungen min er del av noe større. - Går det bra?
- Hvor hardt slo du hodet? - Veldig.
- Gikk du til Vinodel? - Ja.
Jeg er mer interessert i deg. Hvordan var i går?
To dager. Var du med Peter?
Hva snakket du og Maxim om? Det virket alvorlig og intenst.
Maxim prøver å få kontroll på skobesettelsen.
La ham få de jævla skoene!
- Ja ha. - Gutten har bare ett jævla liv.
Han kan like godt leve det.
- Vil du legge deg nedpå? - Ja, men jeg får nok ikke sove.
Slapp av her. Jeg må til godset vårt, men er tilbake om en dag eller to.
- Du hater jo godset. - Ja, så jævlig også.
Men iblant kaller plikten, og jeg må redde dagen. Sånt gjør jeg.
"Frokost servert til alle adelige. Glede står på menyen. Jævla glede."
Så vidunderlig! Og god morgen.
Tidlig ja, men hvorfor kaste bort dagen?
En gjerdesmett kom inn, hakket Petra i hodet og fløy vekk. Det var så gøy!
Jeg kunne ikke vente med å fortelle viktige nyheter.
Agnes! Glad du er her.
- Jeg også, keiserinne. - Storartet!
Krig.
Mine damer og herrer, vi er allerede i gang med å...
...invadere Sverige!
- Hva? - Er dette en spøk?
Peter III, Hugo og general Velementov har tatt Fort Lalinkas-
tre bataljoner og rir mot Sverige i dag!
Be om seier straks, Archie. Vær så god!
Ja visst.
Jeg sender deg, Herre, en beskjed-
om å hedre våre menn, beskytte våre menn,-
og måtte vi lage en elv av svensk blod,-
som du kan seile en gyllen båt på.
- Båten var rar, men stemningsfull. - Det er tidlig. Jeg sliter.
- Huzzah! - Huzzah!
La oss synge en rungende russisk krigssang.
Vi skal gjenopprette monarkiet! Så, med meg, alle sammen!
Petrov! Start oss.
Katarina! Hva for galskap? Hvor kom dette fra?
Peter og jeg gjør ikke nok sammen. Så, Sverige.
Du har lagt mysterium til repertoaret. Jeg liker det.
- Agnes! - Kan jeg få noen ord?
Selvsagt. Senere, kjære deg.
- Jeg er forbløffet. - Det er forbløffende.
Hvordan skjedde dette? Jeg trodde du aldri ville...
- Er de virkelig på vei med tropper? - Ja. Og du er så glad.
Øynene dine stråler slik at de kan bryte ut i flammer.
Takk! Vi drømte aldri om at du ville slutte deg til oss.
Så dere smidde noen renker under den søte knappenesen min!
Huzzah. Drøm om Stockholm. Du skal snart tilbake dit.
Hva faens faen?
- Keiserinne? - Archie! Så flott! Hallo.
Flott bønn! Den rørte meg.
En gullbåt på en elv av blod. Utrolig.
Takk! Ånden virker på uventede måter. Som ved vår brå krig mot Sverige?
Tror du Gud ikke helt vet hva han driver med fra øyeblikk til øyeblikk?
Si at jeg virker på uventede måter.
Så virker det allmektig og skaper logikk der det ikke fins noen.
- Interessant teologisk spørsmål. - God er smart.
Liker du pistasjnøtter? Vi burde ha det.
Jeg fikk brev fra Pugachev. Nei takk til pistasj.
Han vil komme inn, overgi seg til meg og Kirken og bli fengslet-
mens dere forhandler om opprøret.
- Strålende nyheter! - Ja, jeg ble glad.
Vi henter ham inn, og jeg dreper ham. Er det rådet ditt?
Det ville være en lettelse for oss alle.
Flott. Takk, Archie.
- Nei, du ser trist ut. Flott! - Nei, jeg...
Jeg føler meg litt trett.
Ja... Da skal jeg gå.
- Skal jeg kle av deg for sengen? - Nei, jeg har ting å gjøre.
- Hva skjer, Grigor? - Ingenting.
Jeg har kjent deg siden du var 12. Hvorfor gråt du der inne?
Jeg ble rørt av det hele.
- Løgn. - Kom deg av, for helvete!
Du ser livredd ut!
Det er jeg ikke.
- Grigor! - Jeg føler at brystet skal sprenge.
Faen!
Ok, hva er det, elskling? Unnskyld, jeg er ikke slem nå.
Jeg var det, men jeg sluttet.
Slå meg i ansiktet. Jeg må... Knull meg eller slå meg.
- Velg selv, men gjør noe. - Hva er det? Se på meg.
Nei, nei.
Ok, du skremmer meg.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal leve mer.
Hva mener du?
- Han er borte, George. - Hvem er borte?
Peter.
Han er død.
Hva faen snakker du om?
Vi dro til isen, sjøen, han tok hæren og jævla Hugo.
Katarina og Peter snakket.
Hvis jeg ikke hadde sagt noe, ville han fortsatt vært...
Men jeg hadde sånn en dårlig følelse, så jeg sa fra til henne.
Han kalte meg illojal, men det var jeg aldri mot ham.
Jeg hadde en jævlig dårlig følelse, og han falt gjennom isen.
Hva? Hva er det...? Hva sier...?
Hesten falt gjennom isen, og han satt fast i stigbøylen.
Og jeg løp, George. Jeg løp som et helvete.
Jeg stakk hodet uti og fikk et glimt, og han så...
Han så forvirret ut, som...
"Hva faen?"
Så forsvant de. Han var borte. Er borte.
Katarina sa at vi innbilte oss det, men det gjorde vi faen ikke.
Hun vil ikke si det til noen, og sier jeg det, dreper hun meg.
Hun er fullstendig forrykt, og jeg...
Er han død?
Han er faen meg død.
Vet hun det?
Og du kan ikke si det til noen.
Jeg vet hvordan jeg skal ta deg!
En lobb, din smarte kjerring! Jeg så den ikke komme.
Bø!
- Kan jeg spille? - Ja!
Pass deg for lobben min.
Jeg snurrer den, og det er jævlig farlig.
Jeg skal passe meg for den.
Tekst: Eivor Rosenberg Iyuno