- Most már jó lesz. - Lehetetlen! Még alig sült át.
Egy vékony nyers réteg a közepén
kellemes, selymes ízt ad a sült húsnak.
- És nem tettél bele elég édesköményt. - De igen!
Majd fejet hajtasz elsőrangú ösztöneim előtt, ahogy majd Svédországban is.
Az én hazám, tudom, hogy vegyem vissza.
Az én seregem, én vezénylem őket. Te itt csak tanácsadó vagy, világos?
Rendben.
Istenem! Csak legyünk már Stockholmban!
Milyen kurva jó lesz, mi? Hurrá!
- Hurrá! - Oj!
- Oj!
Baszki!
Idióták.
- Oj! - Oj!
- Hogy állunk? - Három zászlóalj elindult.
Nemsokára találkozunk velük.
Ez tényleg megtörténik! Tényleg megtörténik!
- Sok ilyen lesz még? - Valószínűleg.
Jól van. Induljunk.
A csapatok mozgásban, már érzem a csata illatát.
Nincs ennél jobb érzés.
Rúgjuk szét a seggüket! Hozd a halat!
NAGY KATALIN - A KEZDETEK 3. ÉVAD 6. RÉSZ
JÉG
Mire várunk?
- Rájuk. - Honnan tudjuk, hogy itt lesznek?
- A térképből. - Aha.
Át kell kelniük a tó másik végén,
hogy találkozzanak a Bialystok-erőd csapataival.
Értem.
Amikor visszahozzuk őket, senki sem tudhatja meg, mi történt. Értetted?
Csak vissza akarom kapni őt.
Ez Hugó hibája.
- Megölöd majd, ugye? - Hát...
Jó, ne válaszolj.
De ha én ölném meg véletlenül,
mondjuk elsülne a fegyverem hazafelé menet, az rendben van?
- Te csak figyeld őket. - Rendben.
Ennek semmi köze Pugacsovhoz, ugye? Nem ellenem indulnak?
Nem. Hugó beszélte tele a fejét, meg Nagy Péter szelleme.
- A férfinak kell valami. Igazi átok. - Mindenkinek kell valami.
Ez nem mindig átok.
Miért ácsorogsz ott?
- Csodálom önt. - Illetlen, de logikus válasz.
- Hol van Grigorij? - Nem láttam.
- Én sem. Nem aludt itt. - Marialban van, gondolom.
Persze.
- Köszönöm, hogy kimondtad helyettem! - Szívesen.
Maradok, hátha szüksége van valamire.
- Ha muszáj. - Muszáj.
Rohadjon meg!
- Biztos rám gondoltál. - Késtél.
Kiélvezem az életet. A véletlenszerűség vele jár.
Mint mikor megöltél 47 nemest?
- Erre a véletlenszerűségre gondolsz? - Csak 47-et?
Egymásra hányva többnek tűntek.
Nem emlékszem, hogy arra utasítást kaptál volna.
Azt mondtad, csináljak a káoszt. Csináltam.
Ez művészet, nem egzakt tudomány. Az emberek kiszámíthatatlanok.
- Azt látom. - Azt akartad, hogy megijedjen.
- Megijedt. - Akkor szívesen!
Kaphatok belőle?
Igen. Nos, közeledik a végső felvonás.
Azt hiszem, meg tudnánk dönteni. Kurvára szeret a nép.
Kurvára imádják a vért.
Azt hiszem, értek a nyelvükön. Azt hiszem...
- Lefagytál? - Megvilágosodtam.
A szószék ereje. Könnyen az ember fejébe száll.
Gazdag akartál lenni? Az leszel, ha ennek vége.
Azt hiszem, elértünk arra pontra, hogy meg kell ölnie
a nemesek meg a többi dolog miatt.
Bocsánatot akar kérni, amiért megkéselt.
De édes! Szívesen megdugnám. Szerinted van rá esélyem?
Mindenképpen megemlítem neki.
Vicces.
De te is tudod, mitől döglik a légy, mi?
Mondták már.
Egy harit?
Koncentrálj a tervre!
Még egy város: Tekov. És nemest ne ölj meg!
Vedd fel a kapcsolatot a helyi pappal! Maradj ott! Küldd el ezt a levelet!
Szeretnél tárgyalni a cárnővel,
az egyház a te sziklád, és a többi.
- Itt vannak a jegyzetek. - Oké. Tekov.
Oké. Remek.
Még valami?
Döngetünk egyet? Senki nem látja.
Nem hiszem...
Most nem hinni kell.
Nézzenek oda! Alig várod, hogy kiengedd.
Már majdnem robbansz. Nos, engedd csak ki! Engedd!
- Előjáték! Imádom! - Tedd a dolgod!
Lásd be, egész úton hazafelé ezen fantáziálsz majd,
és még késő éjjel is.
Azt a rohadt! Azok ők?
Mondtam!
- Basszus! - Ki ez?
- Ez Katalin hintója. - Ő egy csoda.
Már kezdett hiányozni, erre itt van.
Mehetünk tovább. Hintóval nem kelnek át a tavon.
Szuper! Integessünk neki.
De barátságosan! Semmi ellenségeskedés!
Jó kapcsolatot akarok vele, ha visszakerülök a trónra.
Megyek, beszélek vele.
- Miért? Le akarja majd beszélni. - Nem biztos.
Elloptuk a seregét!
Ez igaz, de ő szeszélyes és kiszámíthatatlan.
Lehet, hogy támogatni akar.
- Most viccel? - Senki sem érti a szerelmünket.
És ha elesek?
Egy féktelen, szívet tépő szexuális csetepaté is benne van.
Baszki! Nem fogja megbocsátani az árulást!
- Menjünk tovább? - Várjunk.
- Ó, csak te? - Teázni jöttél?
És diskurálni a nők felszabadulásáról a farok és a szív igája alól?
- Nem. - Azt hittem, veled van.
Nincs.
Akkor nyilván az igazi szerelmével van.
Péterrel. Hát persze.
- Szia! - Hűtlen!
Aggódtam!
- Szia! - "Szia"? Viccelsz velem?
- Mérges vagy. - Mi az, hogy.
Képzeld el, hogy mérges vagyok, aztán képzeld el még százszor!
Aztán képzeld el újra,
felnagyítva egy nagyítóval, ami akkora, mint a Hold.
Ez a metafora azt sugallja, hogy nem támogatni jöttél.
- Elloptad a hadseregemet. - Igaz.
- És azt hazudtad, vadászni mégy. - Hisz vadászok!
Svédekre, örökségre és fürjre is vadásztunk. Nem kamu.
Egy szót se többet! Senki sem tudja, hogy ez történt, és nem is fogja.
- Au contrairie. - Mi van?
Az ellenkezője annak, amit mondtál. Mindenki tudni fogja.
Történelem lesz, dalokat és rövid drámajátékokat írnak majd róla,
és egy kis receptkönyvet a győzelemhez vezető úton készített ételekből.
Tényleg azt hiszed, hogy hagyom, hogy ellopd a seregem
és elfoglald Svédországot a nevemben?
Igen, mert okos vagy. És ha haragod lecsillapodik,
látni fogod, mennyire zseniális, és a sajátodnak fogod tekinteni.
Nem akarom megtámadni Svédországot. Ha akartam volna, megtettem volna.
- Nem sok mindent csinálunk együtt. - Mi?
Csoglokovék könyve szerint kellene.
Szerintem bridzsre vagy méhészkedésre gondoltak,
nem egy demokratikus nemzet megtámadására és ezrek lemészárlására.
A becslés csak 672-ről szól.
A tervünk, amit én találtam ki, annyira zseniális, hogy...
Várj, lerajzolom. Grigorij, te hűtlen kutya!
Hozz botokat és színes köveket, hogy szemléltethessem.
Grigorij, ne!
- Grigorij! - Nem tudom, mit tegyek.
Szólj Velementovnak és Hugónak, és menjünk haza.
Szóval meg sem hallgatsz? Ezt az arroganciát!
Ma nem vagyok a legjobb formában a hóban, távol az otthonomtól,
miközben egy őrült ellenem hergeli a népemet, és az udvar fortyog!
És pont most csináltad! Épp most!
Mert ha kitudódik, mindenki káoszt, lehetőséget szimatol. Ezt te is tudod.
Ha elemeztem volna a helyzetet, beláttam volna, de ezt megoldhatjuk.
Most ki nem figyel?
- Kösz! - Mondanék valamit.
Hűen szolgállak és vigyázok rád.
De nem szolgálom az idióta tervedet, amit egy piperkőc svéd pöcs talált ki!
- Nyugodj meg. - Soha többé ne mondd, hogy "hűtlen"!
Igen, értem. Higgadj le.
Tisztes távolban leszek.
Katalin, lehetne ez a te dicsőséged.
Visszafoglaljuk Svédországot, a hétvégét Stockholmban töltjük,
új nemzet foglal az imájába, új szövetséges támogat,
és a győzelem hírére a nép eltávolodik Pugacsovtól.
Hugó ad nekünk tengeri kikötőt, amit mindig is akartunk,
hazafelé elkapjuk Pugacsovot, bocsánatot kérünk, levágjuk a fejét,
majd faluról falura járva bemutatunk engem, mint szerető férjedet,
felmutatjuk Pugacsov fejét és elmagyarázzuk, mi történt.
Hazamegyünk, és Pál ezen a mesén nőhet fel.
- Nem. - Azért megfontolhatnánk.
Szórakoztató, de szó sem lehet róla. Gyerünk!
Néha több kell a puszta szavaknál.
- Harcolni akarsz velem? - Ha kell.
Mit csinálnak ezek?
Hógolyóznak.
Agresszíven vagy játékosan?
Ezt nehéz megmondani.
Tudod, van svédasztal a hintóban.
- Svédasztal? - Sonka, gyümölcsös mustár,
a saját citrom- és kakukkfüves sóddal fűszerezett nyúlpástétom.
Ez csak trükk. Azt akarod, hogy beszálljak, hogy hazavigyél.
Jó ötlet.
Grigorij visszahozná a lovadat, mi meg dugnánk egész úton hazáig.
Átlátszó stratégia.
De gyanítom, ennek ellenére csábító.
Grigorij, a pástétomot!
Muszáj elmondanom.
Apám megjelenik nekem.
- Mármint látod őt? - Igen.
- Többet vár tőlem. - Szarok rá!
De én is többet akarok. Ami most vagyok, az nem elég.
Ez baromság. Senki sem elég annyira, mint te.
Ez csak a fejedben van.
Nézd! Itt a pástétom, itt vagyok én. Ennyi elég.
Ez kurva jó.
A só miatt.
Miattad.
Mondtam, hogy ki akarom próbálni édességhez is?
Szóltam Jean-Pierre-nek, hogy kísérletezzen.
Őrült ötlet, de zseniális.
Kóstoljuk meg ezeket a desszerteket. Gyerünk!
Nem.
- Miért nem? - A felszentelés miatt.
Miattad. Svédország miatt.
Hiba volt azt mondanom, hogy Svédország miatt.
- Gonoszság volt. - Komolyan gondoltad.
Elcsesztem. Az egész uralkodásomat. Ez az én örökségem.
- Mi vagyunk az örökséged. - Mit fog látni Pál? És te?
Ahogy egyre nagyobb leszel, mert mindketten tudjuk, hogy így lesz,
én egyre kisebbnek tűnök majd neki, és neked is.
Ez őrültség!
Régi hangokat hallasz... Hugóét, Nagy Péterét,
akik vissza akarnak csábítani a múltba.
De halld az én hangomat.
Látom a fiad szemét,
ahogy felderül, amikor rád néz, és te rá.
Mi pedig...
a legjobb és legdühítőbb módon formáltuk át egymást.
Ez elég.
Majdnem elég.
Péter!
Baszki! Ha megteszed, soha nem jöhetsz vissza!
- Most mérges vagy, de... - Komolyan!
Katalin!
- Komolyan mondom. - Nem.
De igen!
Minden kibaszott nap megölsz!
Aláásod a hatalmamat! Elég!
Komolyan mondom.
Rengeteg oldalad van.
És én vagyok az egyetlen, aki mindet ismeri.
Igen.
És mindet szeretem is. Azt is, amelyik fura és ostoba.
Így van.
Ugyanezt kérem tőled én is.
Péter.
Vannak "mi" dolgok és "én" dolgok. Ez egy "én" dolog.
Ez kell nekem.
Oroszország uralkodója vagyok, nem csak feleség.
A hadsereg egy "én" dolog.
Ennek a Katalinnak meg kell ölnie, hogy megállítson.
- Ne mondd ezt! - Engedd, hogy megtegyem.
Nem, és kész. Nem tedd!
Azt hiszed, elpusztítom magunkat, pedig valójában megmentem.
Nem!
- Most komolyan? - Komolyan. Kussolj!
Majd üzenek, ha végeztünk. Szeretlek!
Teljes szívemmel, testemmel, és a talányos szellemmel, ami mozgat.
Mindenemmel.
De tulajdonképpen...
Basszuskulcs!
Nem! Nem!
Péter!
Kibaszottul éget, ha pisálok.
Érti?
Hol van?
Bassza meg!
- George! - Erzsébet! Hogy vagy?
- Jól vagyok. - A cárnőt kerestem.
Van egy rész a Nakazban, amit megbeszélnék vele.
Melyik rész az?
A kormányzók vétójoga
a mezőgazdasági engedélyek kiadását illetően. 94. oldal.
Hihetetlenül lenyűgöző az egész. Te is az vagy.
- Nem hiszed, hogy egy nő változhat? - A terve változhat.
Nagyon furcsa érzés futott át rajtam.
Jaj, istenem!
Le kell ülnöm.
Lev, hozz Erzsébetnek vodkát!
Mondja, hogy csak képzeltük!
Bassza meg!
Akkor mégsem.
Kerüljük meg a tavat. Napnyugtáig utolérjük őket.
Vagy... van egy másik ötletem.
Folytatjuk.
Péter... Péter meghalt.
- Vége. - Igen. És hamarosan önnek is.
- Látnom kell Katalint. - Golyót fog röpíteni a fejébe.
- Nos, talán megkönnyebbülnék. - Nem ezt érdemli.
Egész életében a hazát szolgálta.
Ez nagyon szomorú.
Tán az volt a sorsom, hogy kudarcot valljak, a többi téveszme.
Na jó!
Hadd vázoljam fel a helyzetet!
Ha visszamegy, felakasztják, vagy lelövik, mint árulót.
Árulás, hadsereg eltulajdonítása, halálos baleset okozása.
- Elég! - Már így is vékony jégen táncol.
Basszus, érzéketlen szójáték.
A lényeg: Katalin nem lesz elnéző hangulatban.
A gyász baromi furcsa.
Amikor a kutyám kimúlt,
két hónapig leveleken éltem, mondókákkal kommunikáltam.
Fogja, húsgombóc! Csak vissza akarja kapni az országát.
Ön meg csak méltó akar lenni ahhoz, akinek hitte magát.
Tőlem megkaphatja.
Egy győzelmet, amit Európa összes uralkodója ünnepelni fog,
és az ember, aki kivívta azt, bekerül a történelemkönyvekbe.
Plusz néhány hónap svéd szöszikkel,
tökéletesre darált vapitihúsból készült húsgombóc,
és biztos Ágnest is megdughatja, mert valami fura okból iszonyúan akarja.
És legyen úgy!
Férfiak vagyunk, csak el kell vennünk, amit akarunk.
Vagy nem vagyunk azok, és csak siránkozunk
a barátunk felett a kibaszott selyembugyogónkban,
és elbasszuk az életünket a semmiért.
Ő egyik esetben sem jön vissza.
És néhány hónap múlva te sem.
Vagy az ön terve: hazamegy és lepuffantják.
Vélemény?
Leszarom.
Már semmi sem számít.
Imádom ezt a hozzáállást.
Már értem, Ágnes mitől van úgy elalélva.
Szegény kölyök!
- Péter? - Nem.
Katalin.
Igen.
Na, menjünk.
Erősebben!
Nem vágyom társaságra.
Nem az vagyok. Találkoztál vele?
Igen.
- És? Ne kelljen könyörögnöm! - A terv folytatódik.
Átvennéd ezt egy kicsit? Kimerültem.
- Komolyan? - Komolyan.
És mikor lesz vége?
A tervnek.
Sokkal jobb, ha valaki más bánt.
- Jézusom! Mi történt veled? - Utálom magam, a vágyaimat!
- Miért? Miért én? - Jézusom! Megdugtad Pugacsovot?
Nem. Ahhoz túl erős vagyok.
Pedig iszonyú jóképű.
Baszki! A végén szerelmi történet lesz belőle?
Ő egy kérdés.
Minden, amivel szembesülünk, egy kérdés, érted?
Isten csak megerősít, hogy démonokkal küzdve szolgáljam őt,
és nekem meg kell felelnem neki.
Miért érzem úgy, hogy nem vagy ura a helyzetnek?
Az vagyok. Még egyet!
Érsek!
Szentek, mutassatok szeretetet, bátorságot, hadd merítkezem meg benne!
A francba!
Ül!
Jól van, jól van. Jól vagyok.
- Jól vagyok. - Hol van?
Tekovban.
A papságon keresztül üzen majd.
Idehozom Katalin elé, Pugacsov meghal, gondolom,
vagy boldogan élünk, míg meg nem halunk.
Lehetséges ez? Nem. Nem, akkor miért mondom ki hangosan?
- Jézus Krisztus! - Igen! Imádkozzunk a Fiúhoz!
Remek ötlet!
Nem hozhatod el Pugacsovot Katalinnak.
Ki tudja, mit mondana. Mi van, ha beszél rólam?
Nem fog. Arról gondoskodom. Kézben tartom a dolgot.
Igen.
Tedd csak azt.
Olyan szép ez a hely.
- Katalin! - Grigorij!
Grigorij, nagyon szép ez a hely.
- De vissza kell mennünk. Gyerünk! - Tessék?
Elfutok a hintóig. Futni támadt kedvem.
Mi?
Nem hagyhatjuk itt!
Gyere!
Boldog születésnapot!
Mit?
- Ez... - Ma van.
Mindig emlékszem a szülinapodra, mert négy napra van az enyémtől.
És amikor közeleg a születésnapom,
mindig azokra a tortákra gondolok, amiket édesanyád készített.
Igen.
Emlékszel az életnagyságú hintóra, amiből egy víziló szállt ki?
- A 9. szülinapom. - Mindig csodáltam őket.
Kedves, kövér mama.
Érthető, hogy elfelejtetted. Most értél az izgalmas szakaszhoz.
- Ezt hogy érted? - A tervben.
Gondolom, majd lélegzetvisszafojtva besurransz Katalinhoz,
hajnalban, hogy drámaibb és izgalmasabb legyen.
Én vagyok te.
"Pugacsov írt, de én majd megoldom a problémát"
"cárnőm hálájáért és egy sor követelésemért cserébe."
Milyen arcot vágsz!
Csak a marcipán. Nem rajongok érte.
Pugacsov karizmatikus férfi, de alkalmazotti mentalitása van,
még a hálószobában is.
Megbaszott? Milyen volt?
Te csak ezt hallod meg abból, hogy rájöttem, te állsz Pugacsov mögött?
- Te meg akarod dugni! - Jézus Krisztus!
Ó, szegénykém! Micsoda gyötrelem!
- Mit akarsz? Elmondtad neki? - Miért tenném?
Mindaddig, míg Pált felszentelik és Katalinnak haja szála sem görbül,
ez csak egy jó lecke arról, milyen könnyen elszabadul a káosz.
Pontosan az lesz.
Akkor boldog vagyok, mint a víziló a hintóban.
Hogy jöttél rá?
Üres volt az asztalfiókod, pedig te nagyon szeretsz levelet írni.
Írtál egy színdarabot. Nagyon tetszik.
Csak neked mutatom meg.
- Egy kicsit... - Lázító, de vicces.
- Tudom. Imádom Swiftet. - Ó, Swift! Nagy író.
Talán egy kicsit árulás Katalinnal szemben.
Hazaszeretetből írtad, így nem lehet az.
Lehet, hogy nem viccel, Arkagyij?
Tényleg mind nélkülem mentek vadászni?
Hogy aztán üzenjen nekem? Mekkora pofán baszás!
- Pedig mindig hűséges voltam. - Én is.
És kapunk valaha is jutalmat? Az a tollaslabdás dolog is!
Ezt nem tűröm tovább!
- Tudom, mit csinálsz. - Mire gondolsz?
Megbocsátom, hogy lelőttél.
Hazafias kötelességem volt. Talán erre vagyok a legbüszkébb.
Mindig azt mondod, a melledre vagy a legbüszkébb.
Azt hiszem, fejlődtem.
George, én vagyok az!
Kacsints, hogy tudjam.
Mert ez megőrjít, és őszintén bevallom,
hiányzol, akkor is, ha szemétkedsz.
Tatjána, ez a rang iránti vágy és ez a szeretetéhség
mély, mardosó űr benned, amelyet csak egy új társadalom tölthet be.
Kitépem a hajadat! Csak kacsints, és tudni fogom.
Téged egy olyan rendszer teremtett, amely tönkreteszi a nőket.
Együtt érzek veled és mindannyiunkkal, de új korszak küszöbén állunk.
Szia!
Ezektől a ruháktól szabadulunk meg először.
- Grigorij is elment vadászni? - Ó, szóval ott van?
Mindenki, csak én nem.
Minden rendben?
Lánykoromban Németországban jártunk egy kertben.
Minden növény olyan pompás volt, hogy azt hittem, tündérek varázsolták őket,
ezen kívül abban a kertben minden kör alakú volt.
A kert, a növények, a sövények, talán még a felhők is.
Nagyon tetszett.
Angela húgommal nevetve rohangáltunk körbe.
Anyám ránk kiabált, de nem álltunk meg. Aztán mégis.
Annyira szédültünk, hogy hánytunk. Ő az arcomra, én a lábára.
- Értem. - Szóval ezt kellene tennünk.
- Mit? Hányni? - Nem, butus!
Legyen legalább egy, vagy akár minden kastélykert kör alakú.
És a vidéki kastélykertek is. Mókás dolog. Az emberek imádnák.
Vidámságot okoz, semmi mást, de nincs is ezzel semmi baj.
Vidámság! A hatszög is mulattatna.
- Minden rendben van? - Persze.
Nem hiszem el. Én csak...
- Basszus! - Hagyd abba!
Mit?
Hallgass ide!
- Nem hiszem, hogy megtörtént. - Mi?
Lefekszem, és amikor kinyitom a szemem, nem látok semmit.
Csak egy befagyott tavat.
Egy gyönyörű, befagyott tavat.
Grigorij, azt hiszem, csak képzeltük.
- Katalin! - Nap, hóvakság, hallucináció.
- Előfordul ott. - Én láttam. Vizes volt.
- Nem történt meg! - Katalin!
Nem. Csak elképzeltük.
- Én... - Grigorij!
Ez történt!
Jól van, Katalin. Jól van.
Igen.
Csak pihenj.
Bár tudnék! De cárnő vagyok, így soha nem pihenhetek.
Öröm és teher egyszerre. Dolgoznom kell.
- Marial, kérlek! - Bocs!
- Mi a baj? - Semmi.
A feleségnek tudnia kell megosztania a terhét a férjével.
A megosztott teher fél teher.
Az együtt rágott kenyér nem akad a torkunkon.
- Egy fél tojás... - Jó, értem.
Nevetséges, hogy elmondom, de talán jobb, ha hangosan kimondom.
- Gondolom, Pugacsovról van szó. - Igen...
Attól félek, hogy az érsek nem ura a helyzetnek, sem magának.
Ide fogja hozni.
Érdekes. Folytasd.
- Ezzel veszélybe sodor engem. - Minket. Minket sodor veszélybe!
Szerinted én megúszom majd?
Csak ki kéne pihennem magam. Az érsek zseniális. Mint mindig.
- Ez csak a reggeli hisztije. - Meg kell ölnünk.
Az érseket? Jó terv, kösz a segítséget!
Pugacsovot! Ő csak egy szaros paraszt, aki veszélyt jelent.
Az érsek egy pátriárka. Nem esik baja.
- De te... - Én...
Ha megszorongatják Pugacsov tökeit, rögtön köpni fog. Akkor mi lesz?
Katalin többé nem bocsátana meg.
Se királyi vacsorák, se új cipők, se udvari élet.
Minimum száműznek minket a palotából.
Tényleg a családi birtokon akarod leélni az életed?
- Utálom a birtokot. - Trágya és szúnyogok.
Nekem is ez jut eszembe, ha rá gondolok.
Ez nem történhet meg. Majd én megölöm. Boldogan megteszem.
Közeleg a szülinapod, és valami különlegeset szerettem volna adni.
Édes vagy.
De Pugacsov bennem bízik.
- Nekem kell megtennem. - Oké.
Kérsz egy kis tejet? Nekem jól esne.
Persze. Egy kis tej jó lenne.
- Nem tudom megtenni. - De igen.
- Nem. - De igen.
Nem hinném, hogy menne...
- De igen! - Katalin!
De igen!
Képes vagy rá, és meg is teszed!
Igen.
Hahó! Nagy reggelit kérek az udvarnak.
Hívd a szakácsokat és szolgákat, segítsenek megszervezni.
És virágot akarok, sok virágot. A zöld szalonba.
Gyöngyház markolatút vagy feketét?
A gyöngyházas nagyon szép, biztos elvonja majd a figyelmét.
- A szép mindig jó. - A meglepetés ereje. Ez a tanácsom.
Csináltam már ilyet.
- Szia! - Szia!
- Késő van. - Igen, de azt hiszem, korán is.
Amikor úgy döntöttem, idejövök, a koránra gondoltam.
Már majdnem pirkad. Miért vagytok már fent?
Családi ügyek. Kint várok.
Hol voltál?
Leestem a lóról, elájultam, és arra ocsúdtam, hogy egy szarvas nyalogat.
- Furcsa történet. - Miért?
Én is csak egy teremtmény vagyok az erdőben.
A nyelvem része a nagy egésznek.
Jól vagy? Mennyire verted be a fejed?
- Nagyon. - Voltál Vinodelnél?
Igen. Te hogy vagy? Ez jobban érdekel.
Mi a helyzet? Milyen napod volt tegnap?
Két napom. Péterrel voltál?
Miről beszélgettetek Makszimmal? Komoly, heves eszmecserének tűnt.
A cipőmániájáról. Próbál úrrá lenni rajta.
- Hadd gyűjtse azokat a kurva cipőket! - Jól van.
A gyereknek csak egy élete van.
Hadd élvezze ki.
Nem akarsz lefeküdni?
De igen, de nem hiszem, hogy tudnék aludni.
Te csak pihenj.
El kell mennem a birtokra. Pár nap múlva visszajövök.
- A birtokra? De hisz' utálod. - Tényleg utálom.
De néha hív a kötelesség, és rendet kell tennem. Ehhez értek.
"Reggeli a nemeseknek. A menü: örvendezés, baszki."
Csodálatos! Jó reggelt!
Korán van, de miért vesztegessük az időnket?
Az előbb egy ökörszem repült be,
tarkón bökte Petrát, és elrepült. Nagyon mókás volt.
Alig vártam, hogy közölhessek néhány fontos hírt.
Ágnes!
Örülök, hogy itt vagy!
- Én is, felség. - Csodálatos!
Háború.
Hölgyeim és uraim! Úgy döntöttem, és már bele is vágtam,
hogy lerohanom Svédországot!
- Mi? - Ez valami tréfa?
III. Péter, Hugó és Velementov tábornok
a Lalinka erőd három zászlóaljával Svédország felé tartanak éppen!
Érsek, azonnal imádkozzon győzelemért! Gyerünk!
Hogyne. Én...
Uram, embereink nevében szólítalak most...
embereink védelme érdekében...
és hatalmas folyóként hömpölyögjön a svéd vér,
amelyen arany hajód vitorlázhat.
A hajó furcsa, de kifejező kép.
Korán van. Nehezen megy.
- Hurrá! - Hurrá!
Énekeljünk el egy lelkesítő orosz csatadalt!
Visszaállítjuk a monarchiát. Énekeljenek velem!
Petrov, kezdje el nekünk!
Katalin, micsoda őrült ötlet!
- Honnan jött ez? - Péterrel kevés közöset csinálunk,
ezért elfoglaljuk Svédországot.
A repertoárod titokzatossággal bővült. Ez tetszik.
- Ágnes! - Beszélhetnék veled?
Természetesen. Szervusz, kedvesem!
- Kicsit meg vagyok döbbenve. - Mert megdöbbentő.
Hogy jött ez? Biztos voltam benne, hogy soha...
- Tényleg úton vannak már a csapatok? - Igen. És te oly boldog vagy.
A szemed olyan fényesen ragyog, hogy mindjárt lángra lobban.
Köszönöm! Álmunkban sem gondoltuk, hogy a mi oldalunkra állsz.
Ezért tervet szőttetek a csinos kis hátam mögött.
Hurrá!
Álmodj Stockholmról. Hamarosan visszatérsz oda.
Mi a franc?
Felség!
Érsek! Szuper! Csodás fohász volt! Ki sem megy a fejemből.
Arany hajó a vér folyóján. Elképesztő.
Köszönöm!
A szellem útjai kifürkészhetetlenek. Mint a hirtelen háborúnk.
Ön szerint Isten mond olyat, hogy "Nem tudom, mi a faszt csináljak"?
Mondjuk azt, hogy az én útjaim kifürkészhetetlenek,
és akkor mindenhatónak tűnik, és logikát láttat ott is, ahol nincs.
Érdekes teológiai kérdés.
Isten okos.
Szereti a pisztáciát? Hozassunk.
Levelet kaptam Pugacsovtól. Nem kérek pisztáciát.
Készen áll, hogy feladja magát nekem és az egyháznak,
hogy fogva tartsuk, amíg ön a felkelés befejezéséről tárgyal.
- Zseniális hír! - Szerintem is. Teljesen feldobott.
Tehát ide hozzuk, és én megölöm.
Ez a tanácsa?
Nagy megkönnyebbülés lenne mindenkinek.
Remek! Köszönöm, érsekem!
Szomorúnak tűnik.
- Nem, én... - Akkor jó! Kicsit fáradt vagyok.
Értem. Akkor megyek is.
Levetkőztessem?
Ne. Dolgom van.
- Grigorij, mi folyik itt? - Semmi.
12 éves korod óta ismerlek. Miért sírtál odabent?
Meghatódtam az egésztől.
- Hazudsz. - Szállj le rólam!
Rémültnek tűnsz.
Nem vagyok az.
- Grigorij! - Úgy érzem, szétrobban a mellkasom.
Bassza meg!
Na jó! Mi folyik itt? Drágám, mi az?
Ne haragudj! Nem akartam undok lenni. Abbahagytam.
Üss meg! Meg kell...
Bassz meg vagy üss meg, csak csinálj valamit!
Mi az? Nézz már rám!
Nem, nem.
Megijesztesz.
Nem tudom, hogy éljek így.
Ezt hogy érted?
Elment, George.
Ki ment el?
Péter.
Péter halott.
Mi a fenéről beszélsz?
Elmentünk a befagyott tóhoz. Ellopta a sereget, és az a fasz Hugó...
Aztán Katalin és Péter beszélgettek...
Hanem mondok Katalinnak semmit, akkor még most is...
Nem akart visszajönni, rossz érzésem volt, így elmondtam neki.
Péter azt mondta, hűtlen vagyok, de soha nem voltam hűtlen hozzá.
Csak rossz érzésem volt.
- És beszakadt alatta a jég. - Mi? Mit mondasz?
A lova alatt beszakadt a jég, őt meg lerántotta a kengyelnél fogva.
Rohantam oda, George, ahogy tudtam.
Bedugtam a fejem a víz alá, és láttam még egy pillanatra. Úgy nézett...
Értetlenség ült a szemében. Mintha azt mondaná, hogy
"Mi a fasz van?"
Aztán eltűntek. Eltűnt. Meghalt.
Katalin azt mondta, csak képzeltük, de nem! Kurvára nem!
Ő nem mondja el senkinek, és én sem mondhatom, különben megöl.
Iszonyú mérges, én meg...
Péter halott?
Kurvára halott.
Ő tudja?
Nem mondhatod el senkinek!
Tudom, hogy verlek meg. Tudom, hogy verlek meg.
Emelés, te kis ravasz? Erre nem számítottam.
- Beszállhatok? - Igen!
Vigyázz az emeléseimmel! Kicsit meg is csavarom. Védhetetlenek.
Figyelni fogok.
Magyar szöveg: Záhonyi Barbara Iyuno