- Готова е. - Глупости. Едва овъглена е.
Ако я оставим леко сурова в средата,
сготвеното месо ще придаде плътен и мазен вкус.
- Не сте сложили достатъчно копър. - Напротив.
Ще се преклониш пред върховните ми инстинкти,
- когато превземем Швеция. - Знам как да превзема страната си.
Войските са мои. Ти си просто съветник, ясно?
Добре. Само почакайте да видите Стокхолм.
Ще си изкараме невероятно! Ура!
Мама му стара. Малоумници.
- Какво е положението при крепостта? - Три батальона са на поход.
Ще ги пресрещнем няколко километра по-надолу.
Случва се. Наистина се случва, мамка му!
- Често ли ще го правите? - Вероятно.
Добре. Да тръгваме.
Войските са на път, задава се битка.
Няма по-хубаво чувство.
Да им го начукаме! Да не забравиш рибата.
В Е Л И К А Донякъде истинска история
Лед
Какво чакаме?
- Тях. - Откъде знаем, че ще дойдат?
- От картите. - Ясно.
Трябва да преминат от другата страна на езерото,
за да се срещнат с войските и да поемат към Стокхолм.
Добре.
Ще си ги върнем
и никой не бива да разбира за случилото се. Ясно?
Искам само да си го върна.
Вината е на Хуго.
Ще го убиете, нали? Не ми отговаряйте.
Но ако пистолетът ми гръмне и случайно го убия,
- няма да има проблем, нали? - Оглеждай се за тях.
- Разбира се. - Няма нищо общо с Пугачов, нали?
- Не се обръщат срещу мен? - Не.
Хуго му говори глупости, а баща му е в главата му.
Мъжете се нуждаем от цел. Това е нашето проклятие.
Валидно е за всички. Невинаги е проклятие.
Какво си ме зяпнала?
- Изпитвам страхопочитание. - Неуместно, но и логично.
- Къде е Григорий? - Не съм го виждала.
Аз също. Не е спал тук.
- Вероятно опъва Маря. - Вярно.
Благодаря, че го каза на глас.
На ваше разположение съм.
Ще остана тук, в случай че се нуждаете от нещо.
- Щом се налага. - Налага се.
Шибаняк.
- Мен ли визираш? - Закъсня.
Зает съм. Случайността е аспект.
Например убийството на 47 благородници във Властин?
- И това ли е случайно? - Само 47?
Когато събираш труповете на купчина, изглеждат повече. Оптическа илюзия.
Не си спомням да съм ти дал подобни нареждания.
Каза: "Създай хаос". Създадох го.
Не е точна наука. Не можеш да контролираш хората.
- Така изглежда. - Искаше да я уплашим, нали?
- Получи се. - Пак заповядай. Може ли?
Последната фаза наближава.
Мисля, че можем да я свалим. Хората ме обичат.
Жадни са за кръв.
- Припознават се в мен. Получих... - Психично заболяване?
- Богоявление. - Силата на амвона.
Може да те главозамае. Искаше да си богат?
Ще си получиш парите накрая.
Мисля, че тя ще иска да ме убие.
Заради убийството на благородниците.
- Иска да ти се извини за наръгването. - Много мило.
Бих я опънал. Дали ще се навие?
Ще й го спомена.
Забавно.
Ти си чаровен извратеняк, а?
Казвали са ми го.
Отхапи си.
Концентрирай се върху плана ни.
Още един град - Теков. Не убивай благородници.
Свържи се с местния духовник. Остани там. Изпрати това писмо.
Искаш да преговаряш с императрицата,
Църквата е важна за теб и тем подобни.
- Ето бележките. - Добре. Теков.
- Добре. Чудесно. - Нещо друго?
Едно набързо? Никой няма да ни види.
Не мисля...
Кой ти говори за мислене?
Виж се само. Не можеш да си поемеш дъх, приятелю.
Сдържаш всичко в себе си. Отприщи се. Без свян.
Любовна игра. Харесва ми.
Върши си работата!
Признай си го.
Ще си мислиш за това по пътя за дома
и през цялата нощ.
Да му се не види! Това те ли са?
Казах ти.
- Мамка му. - Кой е?
- Каретата на Екатерина. - Невероятна е.
Липсваше ми и тя се появи.
Да продължаваме. Не могат да прекосят езерото с карета.
Да им помахаме. Но приятелски, няма нужда от враждебност.
Искам да съм в добри отношения с нея, когато се възкача на трона.
- Отивам да говоря с нея. - Защо? Ще ви нареди да спрете.
- Не е сигурно. - Откраднахме армията й!
Да, но тя е находчива и променлива,
- може да ни окаже подкрепа. - Сериозно ли говори?
Хората не разбират любовта ни. Ами ако умра в битка?
Не бива да изпускам възможността за бясна сексуална схватка.
Мама му стара. Няма да прости измяната!
- Да продължаваме ли? - Нека почакаме.
Само ти ли си?
Дошла си, за да пием чай и да обсъдим
освобождаването на жените от игото на пениса и сърцето
- покрай принципите на просветлението? - Не.
- Реших, че е с теб. - Не е.
Вероятно е с любовта на живота си.
Петър. Разбира се.
- Здравейте. - Предател.
Тревожех се за вас.
- Привет. - "Привет"? Шегуваш ли се?
- Ядосана си. - Меко казано.
Не просто ядосана, а бясна. Много бясна.
Представи си яда ми, увеличен с лупа
с размерите на шибаната Луна!
Съдейки по метафората ти, не си тук, за да ни подкрепиш?
- Открадна армията ми. - Така е.
- Излъга ме, че отиваш на лов. - Не е вярно.
На лов сме за шведи и завет.
Освен това заловихме много пъдпъдъци.
Не желая да го обсъждам. Никой няма да узнае за станалото.
- Напротивно. - Какво?!
Обратното на това, което каза. Всички ще разберат.
Ще бъда част от историческите книги. Ще има песни и пиеси в моя чест.
Както и готварска книга с рецепти по пътя към победата.
Наистина ли вярваш, че ще ти позволя да превземеш Швеция от мое име?
Да, защото си умна.
И ако за момент забравиш гнева си
ще осъзнаеш, че идеята е гениална.
Ако исках да нахлуя в Швеция, вече щях да съм го направила.
- Не правим много неща заедно. - Какво?
А в книгата на Чоглокова пише, че трябва.
Да играем карти или да гледаме пчели.
Не да нахлуем в демократична нация и да рискуваме живота на хиляди.
Глупости, само около 672 души.
Планът, който аз измислих, е толкова гениален...
Нека ти го нарисувам в снега.
Григорий, неблагодарнико такъв, донеси ми пръчки и листенца,
- за да пресъздам пътищата. - Не го слушай, Григорий!
- Григорий! - Не знам какво да правя.
Вземи Велементов и Хуго и да се връщаме обратно.
Няма дори да ме изслушаш? Толкова си арогантна!
Не искам да стоя в снега, на километри от дома,
докато един лунатик настройва народа срещу мен.
Точно сега ли ти хрумна?
Много добре знаеш, че ако се разчуе, всички ще надушат хаос и възможност.
Ако бях спрял, за да анализирам ситуацията, щях да се досетя.
Нима?
- Благодаря. - Нека сме наясно.
Верен съм ви и ме е грижа за вашата безопасност.
Не подкрепям идиотския ви план, подтикнат от шведския женчо!
- Добре, успокой се. - Никога не ме наричайте "предател".
Добре, разбрах. Успокой се.
Ще бъда на почтително разстояние.
Екатерина, само ме изслушай.
Ела с нас, за да си върнем Швеция.
Ще получим аплодисментите и любовта на цяла една нация,
а победата ще сближи хората ни и ще забравят за Пугачов.
Хуго ще ни даде пристанището, което винаги си искала.
На връщане ще намерим Пугачов, ще му се извиним,
ще му отрежем главата и ще обиколим селата,
представяйки мен като твоя обичан съпруг,
и ще обясним на всички какво е станало.
Ще се върнем у дома и Павел ще помни случилото се завинаги.
- Не. - Мисля, че си заслужава.
Звучи забавно, но няма да стане. Да вървим.
Понякога думите не са достатъчни.
- Искаш да се бием? - Щом се налага.
Какво правят?
Замерват се със снежни топки.
Агресивно или игриво?
Трудно е да се каже.
В каретата има бюфет.
- Бюфет? - Шунка, сладко,
заешки пастет, поръсен с твоята сол с вкус на лимон и мащерка.
Поднасяш ме. Искаш да ме вкараш в каретата и да ме отведеш.
Чудесна идея.
Григорий ще язди коня ти, а ние ще се чукаме като зайци.
Стратегията ти е ясна като бял ден.
И въпреки това апетитна.
Григорий, донеси пастета!
Трябва да го направя.
Баща ми ми се яви.
- Виждаш го? - Да.
- Иска да постигна повече. - Майната му!
Аз също го искам. Не съм достатъчен.
Говориш глупости. Ти си напълно достатъчен.
Всичко е в главата ти.
Виж. Пастетът е тук, аз съм тук. Ние сме достатъчни.
Адски вкусен е, мамка му.
Заради солта.
Заради теб.
Знаеш ли, че ще изпробвам солата си и върху десерти?
Наредих на Жан-Пиер да експериментира.
Звучи откачено, но гениално.
Да проверим какво е постигнал. Хайде.
Не.
- Защо? - Заради ръкополагането.
Заради теб. Заради Швеция.
Не биваше да го казвам.
- Исках да те нараня. - Но го мислеше.
Наистина прецаках нещата. Царуването си.
- Това е моят завет. - Ние сме заветът.
А какво ще види Павел? И ти?
И двамата знаем, че ще продължиш да растеш,
а аз ще изглеждам все по-малък до вас двамата.
Говориш небивалици.
Вслушваш се в погрешните гласове. На Хуго, на баща си...
Викат те към мястото, което си загърбил.
Вслушай се в моя глас.
Виждам как очите на сина ти
се озаряват, когато те погледне.
Също както и твоите.
А ние двамата
се пренаписахме по най-добрия и вбесяващ начин.
Това е достатъчно.
Почти.
Петър!
По дяволите! Направиш ли го, не се връщай.
- Ядосана си... - Говоря сериозно.
- Екатерина. - Сериозна съм.
- Не си. - Съм!
Всеки ден ме убиваш.
Не зачиташ мен и царуването ми. Достатъчно! Стига!
Напълно сериозна съм.
Имаш много версии.
Аз съм единственият, който вижда всичките.
- Да. - И знаеш, че ги обичам,
макар да намирам част от тях за странни и глупави.
Така е.
Моля те за същото.
Петър...
Имаме общи неща, имаме и лични.
Това трябва да постигна сам. Нужно ми е.
Аз съм водачът на Русия, не просто нечия съпруга.
- Армията си е моя. - Тази ти версия трябва да ме убие.
- Не го казвай. - Остави ме да го направя.
Не. Недей. Моля те.
Мислиш, че ни унищожавам, но всъщност ще ни спася.
- Не! - Наистина ли?
Да. Млъквай.
Ще ти изпратя вест, когато приключим. Обичам те.
С цялото си тяло, сърце и душа, които ми вдъхват живот.
С цялата си същност.
Всъщност...
О, мамка му.
Не! Не!
Петър!
Пари ми, докато пикая.
Схвана ли?
Къде е?
По дяволите.
- Георгина! - Как сте, Елисавета?
- Добре, благодаря. - Търся императрицата.
Исках да обсъдя един абзац от "Наказ" с нея.
- Кой по-точно? - Правото на обжалване
на управителите за издаването на разрешителни за земеделие.
94-а страница.
Много впечатляващо.
- Вие. - Една жена не може да се промени?
Може да промени плана си.
Изведнъж ме споходи странно усещане.
Божичко.
Трябва да поседна.
Лев, донеси водка на Елисавета.
Кажете ми, че не е истина.
По дяволите.
Е, това беше.
Да заобиколим. Би трябвало да ги стигнем, преди да се стъмни.
Или пък не.
Можем да продължим.
Петър е мъртъв. Свършено е.
- Да, ти също. - Трябва да я видя.
- Ще ти пръсне мозъка. - Може би е за добро.
Не го заслужаваш. Цял живот си служил на родината си.
Намирам го за тъжно.
Може би ми е било писано да се проваля.
Добре.
Нека ти обясня какво ще се случи.
Върнеш ли се, ще бъдеш застрелян или обесен като предател.
Държавна измяна, кражба на войници и съучастие в смъртта на Петър.
- Стига! - И без това ходиш по тънък лед.
Мамка му, неподходящо сравнение.
Опитвам се да кажа, че няма да ти прости.
Скръбта е странно нещо. Кучето ми умря, когато бях на 11 г.
Два месеца ядох листа и говорих само в рими.
Млъквай, негодник такъв. Просто искаш да си върнеш страната.
А ти искаш отново да се почувстваш достоен.
Мога да ти помогна.
Победа, която цяла Европа ще отпразнува,
а мъжът, който я донесе, ще остане в историята.
Ще се насладиш на шведските блондинки,
невероятните кюфтенца с идеално смляно месо от лос
и ще имаш шанса да изчукаш Агнес, защото незнайно защо и тя го иска.
Така и ще бъде.
Всичко това е на една ръка разстояние.
Или пък ще се откажем
и ще циврим в сатените си панталони за смъртта на наш приятел
и ще прецакаме живота си за нищо.
И в двата случая той няма да се върне.
А след няколко месеца и ти го ще последваш.
Прибери се и ще умреш още утре.
Какво реши?
Какво пък?
И без това нищо няма значение.
Харесва ми отношението ти.
Виждам как си успял да плениш Агнес.
Горкото хлапе.
- Петър ли? - Не.
Тя.
Да.
Да вървим.
По-силно!
Не съм в настроение за компания.
Не съм компания. Видя ли се с него?
Да.
Е? Не ме дръж в напрежение.
Продължаваме с плана.
Поеми за малко. Изтощен съм.
- Наистина ли? - Наистина.
Кога ще приключите?
С плана си.
Много по-приятно е да те шиба друг.
Божичко. Какво става?
Мразя се. Копнежите ми.
Защо? Защо аз?!
Майчице. Да не си изчукал Пугачов?
Не. Твърде силен съм.
Но той е привлекателен.
- Това да не е любовна история? - Изпратен е с цел.
Всичко, пред което се изправяме, е изпитание.
Бог иска да ме подсили и ми е изпратил демон.
Трябва да устоя.
Защо ли смятам, че нямаш никакъв контрол над ситуацията?
Имам. Имам. Още веднъж.
Архи.
Покажете любовта и куража си, светии, и ме потопете в тях.
Мамка му. Седни, архи!
Добре, добре.
- Добре съм. - Той къде е?
В Теков. Ще осъществи контакт чрез духовника там.
Ще го изправя пред Екатерина, уреждаме сделката,
той вероятно ще умре, а ние ще заживеем щастливо.
Възможно ли е? Не е. Тогава защо го казах на глас?
- Господи! - Да! Нека Му се помолим!
Прекрасна идея!
Не можеш да доведеш Пугачов пред Екатерина.
Кой знае какво ще каже. Ами ако ме спомене?
Няма. Ще се погрижа.
Всичко е под контрол.
Да.
Тогава те оставям.
Тук е толкова красиво.
- Екатерина? - Григорий.
Тук е толкова красиво, Григорий.
- Но трябва да се връщаме. - Какво?
Ще тичам до каретата. Бяга ми се.
Какво?
Не можем да го оставим тук.
Хайде!
Честит рожден ден!
- Какво? - Днес е.
Помня го, защото е четири дни преди моя.
А винаги се сещам за тортите, които майка ви приготвяше.
Да.
Спомняте ли си онази с хипопотама в каретата?
- Навършвах девет. - Винаги са ме впечатлявали.
Милата ми дебела майчица.
Нормално е да забравите за празника си.
Все пак сте във вълнуващата фаза.
- За какво говорите? - За плана ви.
Вероятно ще влезете задъхан в покоите на Екатерина.
Призори, за да придадете чувство на драма и спешност.
Ще кажете следното:
"Пугачов изпрати писмо и мога да реша проблема
в замяна на вашата благодарност и списък с изисквания".
Изражението ви.
От марципана е. Не ми допада.
Пугачов е харизматичен мъж, но има манталитета на служител.
- Дори в леглото. - Спали сте с него? Как беше?
Това ли ви интересува след разкритието ми?
Искате да го чукате.
Иисусе Христе!
Горкичкият. Каква мъка.
Какво искате? Не сте й казали?
Защо ми е да го правя?
Стига Павел да бъде ръкоположен и тя да не бъде наранена,
това ще послужи за ценен урок колко лесно се създава хаос в страната.
Това е идеята ми.
Тогава съм доволна като хипопотам в карета.
Как разбрахте?
Бюрото ви беше празно, а знам колко обичате да пишете.
Написали сте пиеса. Невероятна е.
Исках да ви я покажа.
- Малко е... - Подстрекателна, но забавна.
Знам. Обожавам Суифт.
Суифт. Чудесен е.
Може би е леко предателска спрямо Екатерина.
Невъзможно е, щом е написана с любов към страната.
Може да е откровена, Аркадий.
Наистина ли са отишли на лов без мен? Оставили са ми бележка.
Все едно ми се изсмиват в лицето.
- А винаги съм му бил верен. - Аз също.
Но какво получаваме в замяна?
Някакъв си бадминтон.
Не мога да търпя повече.
Знам какво правиш.
- Не знам за какво говориш. - Прощавам ти, че ме простреля.
Изпълнявах патриотичния си дълг. Гордея се със стореното.
Аз пък си мислих, че се гордееш с циците си.
Явно съм се променила.
Аз съм, Георгина.
Намигни ми, за да ми дадеш знак.
Защото ме побъркваш и, откровено казано,
ми липсва кучката, която беше.
Татяна, жаждата ти за статут и любов отразяват
дълбоката дупка в теб, която само новото общество може да запълни.
Ще ти оскубя косата.
Само ми намигни, за да съм сигурна.
Отгледана си в система, създадена да унищожава жените.
Съчувствам на всички ни, но се задава нова ера.
Чао.
Първо трябва да се отървем от роклите.
И Григорий ли е на лов?
Затова ли го няма?
Всички освен мен.
- Добре ли сте? - Когато бях малка в Германия
отидохме в една градина и си помислих две неща:
цветята са толкова деликатни, че вероятно са създадени от феи.
И че всичко в градината формира кръг.
Градината, растенията, живия плет, дори облаците.
Много ми хареса. Със сестра ми се гонихме и се смеехме.
Майка ми крещеше по нас, но ние не я слушахме.
Но в един момент ни прилоша и повърнахме.
Тя в лицето ми, а аз в краката й.
Добре.
Трябва да го направим.
- Кое? Да повърнем ли? - Не, глупчо.
Да направим всички градини в двореца кръгообразни.
Както и всички дворци. Забавно е. На хората ще им хареса.
Ще донесе само и единствено радост,
но в това няма нищо лошо.
Радост! Шестоъгълниците са забавни.
- Добре ли сте? - Напълно.
Не мога да повярвам. Просто...
Мамка му.
- Престани, Григорий. - Какво?
Чуй ме.
- Не мисля, че се случи. - Какво?
Легнах на земята и когато се изправих, не видях нищо.
Само едно замръзнало езеро.
Красиво езеро.
Според мен ни се е привидяло.
- Екатерина. - Снежна слепота, халюцинации.
- Случва се. - Видях го.
- Беше мокро. Екатерина! - Не се е случило.
Само така ни се е сторило. Григорий!
Това се случи.
Добре, Екатерина.
Да. Починете си.
Де да можех.
Но аз съм императрица и не мога да си почивам.
Радост и бреме. Трябва да работя.
Моля те, Маря.
- Съжалявам. - Какво има?
Нищо.
Съпругата трябва да умее да се доверява на съпруга си.
Споделената мъка е половин мъка.
Споделената радост е двойна радост.
- Ще ти олекне... - Добре де, добре.
Откачено е да ти го кажа, но ако го произнеса на глас...
- За Пугачов ли става дума? - Да.
Опасявам се, че архи е загубил контрол над ситуацията.
Мисли да го доведе тук.
Интересно. Продължавай.
Това ме поставя в опасност.
Нас. И двамата.
Да не мислиш, че на мен ще ми се размине?
Знаеш ли какво? Ще се успокоя.
Архи е гениален. Винаги. Това е стихията му.
- Трябва да го убием. - Архи ли? Страхотно предложение.
Пугачов. Той е шибан селяндур, който те поставя в опасност.
Архи е патриарх. Нищо няма да му направят.
Но на теб...
Ще го стиснат за топките и ще изкрещи името ти.
Какво ще стане?
Никога няма да ми го прости.
Край на вечерите, новите обувки и благородническия живот.
Най-малкото ще ни изгонят от двореца.
Нима искаш да прекараме живота си в провинцията?
- Мразя провинцията. - Тор и комари.
- И аз за това се сетих! - Няма да стане.
Ще го убия за теб. С най-голямо удоволствие.
Скоро имаш рожден ден и искам да направя нещо специално за теб.
Мило.
Но Пугачов ми вярва. Аз ще го направя.
Искаш ли мляко? Бих пийнал.
Става.
- Няма да се справя. - Ще успееш.
- Не мога. Не мисля... - Ще успееш.
- Ще се справиш. - Екатерина.
Ще успееш!
Можеш и ще го направиш.
Добре.
- Добре. - Здравейте.
Ще сервираме голяма закуска за двореца.
Съберете всички готвачи, за да се организираме.
Искам и цветя. Много цветя.
Ще ви чакам в зеления салон.
С перлена или матовочерна дръжка?
Перлената е красива и може да го разсее.
- Няма да навреди. - Гледай да го изненадаш.
Правила съм го и преди.
- Здравей. - Здрасти.
Късно е.
Но също така и рано.
Когато реших да дойда, заложих на тази опция.
Скоро ще се съмне. Вие защо сте будни?
Брачни работи. Ще те чакам отпред.
Къде беше?
Отидох да пояздя, изгубих се, паднах от коня си,
- събудих се с еленски език в устата. - Странна история.
Не мисля. В гората аз съм просто едно създание,
така че езикът ми е част от пейзажа.
Добре ли си? Да не си си ударил главата?
- Доста сериозно. - Ходи ли при Винодел?
Да. А ти как си? Какво става с теб?
Какво прави днес и вчера?
Два дена. С Петър ли беше?
За какво си говорихте с Максим?
Изглеждате напрегнати.
Максим се опитва да овладее афинитета си към обувки.
- Остави го да си купува обувки! - Добре.
Хлапето има само един живот, нека си го живее.
Искаш ли да полегнеш?
Да, но няма да мога да заспя.
Почини си.
Отивам до имота си в провинцията. Скоро ще се върна.
- Ти мразиш провинцията. - Ненавиждам я.
Но има проблем и се налага да спася положението.
Какво да се прави.
"Закуска за всички благородници.
Ще сервираме радост. Шибана радост."
Прекрасно. Добро утро!
Рано е, но защо да хабим деня? По-рано в стаята влезе врабче,
клъвна Петра по главата и отлетя. Беше много забавно.
Нямам търпение да ви споделя важни новини.
Агнес!
Радвам се, че си тук.
Аз също, императрице.
Чудесно!
Война.
Дами и господа, намираме се в процес...
... на превземане на Швеция!
- Какво? - Това шега ли е?
Петър Трети, Хуго и генерал Велементов
взеха три батальона и поеха към Швеция!
Архи, веднага започнете да се молите за победа.
Давайте!
Добре. Аз...
Господи, изпращам ти послание да почетеш нашите мъже...
Защитавай ги
и нека създадем река от шведска кръв,
на която да можеш да плаваш в златната си лодка.
Малко странно, но пък емоционално.
Рано е. Не ми е лесно.
- Ура! - Ура!
Нека заедно изпеем руска военна песен.
Ще възстановим монархията.
Заедно с мен.
Петров, вие започнете!
Екатерина, изненадахте ни.
- Откъде се взе това? - С Петър не правим много заедно.
Затова се спряхме на Швеция.
Добавили сте загадъчност към репертоара си. Харесва ми.
- Агнес. - Може ли да поговорим?
Разбира се. До после, скъпа.
Зашеметена съм.
- Зашеметяващо е. - Как се случи?
Смятах, че вие никога...
Наистина ли пътуват натам с войски?
Наистина. А ти изглеждаш толкова щастлива.
Очите ти горят така ярко, все едно всеки миг ще избухнат.
Благодаря ви.
Не сме вярвали, че ще застанете на наша страна.
Затова измислихте план под сладкото ми носленце.
Поздравления.
Мечтай си за Стокхолм. Скоро ще се върнеш там.
Какво става, по дяволите?
Императрице?
Архи. Чудесно. Здравейте.
Страхотна молитва, още ме държи.
"Златна лодка върху река от кръв." Невероятно.
Благодаря. Неведоми са пътищата Господни.
- Например внезапната война с Швеция? - Дали Бог си казва:
"Не знам какво следва, мамка му!
Да речем, че Моите пътища са неведоми,
за да изглежда готино и логично, въпреки че изобщо не е"?
Интересен теологичен въпрос.
Бог е проницателен.
Обичате ли шамфъстъци? Да си вземем.
Никакви шамфъстъци. Получихме писмо от Пугачов.
Готов е дойде и да се остави в ръцете на Църквата,
докато вие не се споразумеете как да спрете бунта.
- Невероятни новини! - И аз така си помислих.
Нека дойде тук, за да го убия.
Това ли е съветът ви?
Ще бъде най-добре за всички ни.
Страхотно. Благодаря, архи.
Виждате ми се тъжен.
- Не, аз... - Добре.
Малко съм уморена.
Добре. Ще си вървя.
Да ви помогна ли да се съблечете?
Не. Имам работа.
- Какво става, Григорий? - Нищо.
Познавам те от 12-годишен. Защо плачеше?
Просто се разчувствах.
- Лъжеш. - Разкарай се!
Ужасен си.
Не съм.
- Григорий! - Сякаш сърцето ми ще експлодира.
Мамка му!
Какво има? Кажи ми, скъпи.
Съжалявам. Не искам да съм груба с теб.
Бях. Но вече не съм.
Удари ме през лицето.
Чукай ме или ме удари. Както решиш. Просто направи нещо!
Какво има? Погледни ме.
Не, не.
Плашиш ме.
Не знам как да продължа да живея.
За какво говориш?
Няма го, Георгина.
Кой?
Петър.
Мъртъв е.
Какви ги говориш, по дяволите?
Отидохме до леда, до езерото.
Беше взел армията и шибания Хуго.
Екатерина и Петър говориха
и ако си бях замълчал, той все още щеше...
Но не искаше да се върне и имах лошо предчувствие
и затова й казах!
Нарече ме "предател", но аз не съм. Никога не бих го предал.
Просто имах лошо предчувствие.
И той пропадна в леда.
Какво? Как така...
Конят му падна и кракът му се беше заклещил на стремето.
Побягнах, Георгина. С всички сили.
Потопих главата си и го зърнах. Беше...
Изглеждаше озадачен, сякаш...
"Какво, по дяволите?!"
И след това изчезнаха.
Отиде си. Няма го.
Екатерина каза, че ни се е привидяло, но не беше така.
Не иска да казваме на никого и си мълча, за да не ме убие.
Загубила е разсъдъка си...
Мъртъв е?
Мъртъв е, мамка му.
И тя знае?
Не можеш да кажеш на никого.
Знам как да те пипна. Знам как да те пипна.
Висока топка, умна кучко!
Не я видях.
- Може ли да се включа? - Да!
Внимавай за високата ми топка.
Завъртам я и е много опасна.
Ще внимавам.
Превод РАДИНА ВОЙКОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО