Mislim da je gotova. -Nije. Još nije pocrnela. -Sirov deo u sredini
stvara divan, svilenkast ukus unutar pečenog mesa.
Niste dodali dovoljno komorača. -Jesam.
Videćeš i čestitaćeš mi, kao i kad osvojimo Švedsku.
- Moja je zemlja, umem da je osvojim. - Moje trupe, umem da ih koristim.
- Ti si savetnik, razumeš? - U redu, dobro. Bože!
Čekajte da dođemo u Stokholm, kako ćemo se jebeno provesti.
- Ura! -Ura! - Oj! -Oj! -Oj! -Oj!
Jebeni idioti.
- Kako je bilo u utvrđenju? - Tri bataljona marširaju.
Nalazimo se s njima nekoliko kilometara niz put. -Događa se!
Zaista se jebeno događa. -Hoće li biti mnogo ovoga? -Verovatno.
U redu, krenimo. Trupe su u pokretu, bitka je u vazduhu.
- Nema boljeg osećaja. - Sjebimo ih! Ponesi ribu.
VELIKA
LED
Šta čekamo? -Njih. -Kako znamo da će doći ovamo? -Karte. -U redu.
Preći će jezero da se nađu sa trupama iz Fort Bilijastoka
- na putu do Stokholma. - U redu.
Kad ih vratimo, niko ne sme da sazna šta se dogodilo. Jasno?
Samo ga želim nazad. Hugo je kriv. Ubićete ga, zar ne?
Ja... -Nemojte da odgovorite. Ali ako ga sad slučajno ubijem,
recimo da mi pištolj opali na povratku, sve će biti u redu? -Samo pazi na njih.
U redu. -I ovo nema veze sa Pugačovom? Nisu se urotili protiv mene?
Ne. To jebe Huga u uho, a Petra Velikog u glavu.
Muškarcima je potrebno nešto. Naše prokletstvo. -Svima je potrebno nešto.
To nije uvek prokletstvo.
- Zašto stojiš tamo? -Divim se. - Neprikladan, ali logičan odgovor.
- Gde je Grigor? -Nisam ga videla. - Ni ja. Nisam ovde spavala.
Negde u Marijel, pretpostavljam. -Aha. Hvala što si naglas rekla neizrečeno.
Šta god želite. Stajaću ovde ako vam nešto zatreba.
- Ako moraš. - Moram.
Idiot. -Pretpostavljam da misliš na mene.
Malo kasnite. -Imam ispunjen život. Nepredvidljivost je jedan aspekt.
Poput ubijanja 47 plemića u Vlastinu? Takva?
47? To je sve? Kad su na gomili, izgleda više. Optička iluzija.
- Ne sećam se da je to u vašem uputstvu. - Rekao si da napravim haos. I jesam.
To je umetnost, a ne nauka. Ljudi izmaknu kontroli. -Očigledno.
- Hteo si da je uplašiš, zar ne? - Uplašena je. -Nema na čemu. Mogu malo?
Da. Sledi završna faza.
Znaš, mislim da možemo da je sredimo. Tamo me jebeno vole.
Jebeno žele krv. Mislim da me slušaju. Doživljavam... -Slom?
- Prosvetljenje. - Moć. Ume da udari u glavu.
Želeli ste da budete bogati? Na kraju ovoga, bićete bogati.
Ne, mislim da sam nas doveo do toga da mora da me ubije.
- Zbog ubistva plemića i tako dalje. - Želi da se izvini što vas je izbola.
Slatko. Voleo bih da je pojebem. Misliš da je to izvodljivo?
Svakako ću joj to pomenuti. -Duhovito.
Ti si šarmantni gad, zar ne? -Tako kažu.
Griz?
Koncentrišite se na plan. Još jedan grad, Tekov. Ne ubijajte plemiće.
Zovite lokalno sveštenstvo. Ostanite tamo. Pošaljite ovo pismo.
Želite da pregovarate sa caricom, Crkva je vaš oslonac, i tako dalje.
Izvolite vaše beleške. -U redu. Tekov. -U redu. Sjajno. -Još nešto?
Tucanje na brzaka uz kočiju? Niko neće videti. -Mislim da ne...
Ključno je da ne razmišljaš previše. Pogledaj se, čekaš da izdahneš.
Sve se unutra nakupilo. Ja kažem, puši, jebeno puši.
- Jebena predigra, sviđa mi se. - Radite svoj posao!
Budimo realni, razmišljaš o tome sve vreme, patrijarše.
I dugo u noć.
- Jebote! Jesu li to oni? - Rekla sam ti.
- Jebote! -Ko je? - Katarinina kočija.
Divna je. Taman mi je nedostajala, i evo je.
Možemo da nastavimo. Ne mogu da pređu jezero u kočiji. -Super. Mašimo.
Ljubazno. Bez mržnje. Želim dobre diplomatske veze kad se vratim na tron.
Idem da popričam s njom. -Zašto? Reći će da prestanete. -Ne nužno.
Ukrali smo joj vojsku! -Da, ali nepredvidljiva je, možda pruži podršku.
On se šali? -Ljudi ne razumeju našu ljubav. Možda ću stradati u bici.
Jedan vrući, ljuti seks izgleda prikladno.
Prokletstvo! Neće oprostiti veleizdaju!
- Da nastavimo? - Sačekajmo.
O, to si samo ti. -Došla si na čaj sa mnom i na raspravu o oslobođenju žena
od okova kurca i srca, u skladu s principima prosvetiteljstva? -Ne.
Mislila sam da je s tobom. -Ne.
Ne sumnjam da je s pravom ljubavlju svog života. -Petar. Naravno.
- Zdravo. -Nelojalan. - Bio sam zabrinut.
Zdravo. -"Zdravo"? Zajebavaš me? -Ah, ljuta si.
Mnogo više od toga. Zamisli to, i onda zamisli još jebeno više.
I onda zamisli to povećano lupom veličine meseca.
Razrađena metafora koja govori da me ne podržavaš.
- Ukrao si mi vojsku. -Istina. - I lagao si me u vezi s lovom.
Pa lovim. Lovim Šveđane, lovim nasleđe i ulovili smo mnogo prepelica.
Deo o lovu je istinit. -Dosta. Niko ne zna za ovo i niko neće saznati.
"Au contraire". -Šta? -To znači suprotno od ovog što si rekla.
Svi će saznati. Biće u knjigama i to će opevati brojne pesme i predstave.
I napisaće mali kuvar sa jelima s našeg puta do pobede.
Misliš da ću dopustiti da ukradeš moju vojsku i osvojiš Švedsku u moje ime?
Da, jer si pametna. Kad te prođe bes, shvatićeš genijalnost i pristaćeš.
Ne želim da napadnem Švedsku. Inače, čik pogodi! Napala bih je.
- Ne radimo mnogo stvari zajedno. -Šta? - A tvoja knjiga kaže da bi trebalo.
Mislim da misle na kartanje ili pčelarstvo,
a ne napad na demokratsku državu i ubijanje hiljade ljudi.
Ne, procena je 672. Naš plan, koji sam smislio,
toliko je genijalan... Nacrtaću ti u snegu.
Grigore, izdajniče, donesi grančice i šareno lišće
- da napravim puteve i slično. - Grigore, nemoj! -Grigore!
Ne znam šta da radim. -Pozovi Velementova i Huga, i idemo kući.
Nećeš ni da saslušaš? Ta tvoja arogancija.
Nisam u najboljem izdanju, u snegu, daleko od kuće,
dok ludak okreće moje ljude protiv mene. Dok dvor besni.
A to da si ti to učinio sada? Sada! Jer da se za to sada pročuje,
svi bi namirisali haos i prilike. Znaš to!
Shvatam, ali lako je to ne primetiti. -Ko sad ne sluša?
Hvala. -Jedna stvar. Odan sam vama i vašoj bezbednosti.
Ne vašim glupim planovima koje je podstakla sujetna švedska pizda!
Smiri se. -Da me više nikad niste nazvali nelojalnim. -Da. Razumem.
Smiri se. -Biću na pristojnoj udaljenosti.
Katarina, stani iza ovoga. Vratimo Švedsku, provedemo vikend u Stokholmu,
dobijemo aplauz nove države i večnog saveznika,
i pobedu koja će odvratiti ljudima pažnju od Pugačova.
Hugo će nam dati luku, a to smo oduvek želeli. Na povratku nađemo Pugačova,
izvinimo se, odrubimo mu glavu i odemo u sela
da predstavimo mene kao brižnog muža
i Pugačovovu glavu, objasnivši šta se dogodilo.
Odemo kući i imamo priču koju će Pavle pamtiti do kraja života.
- Ne. -Treba da razmislimo o tome. - Nemamo o čemu. Idemo.
- Reči očigledno ponekad nisu dovoljne. - Želiš okršaj sa mnom? -Ako moram.
- Šta rade? -Grudvaju se. - Agresivno ili razigrano?
Teško je reći.
Znaš, imamo švedski sto u kočiji. -Švedski sto?
Šunke, voće, zečja pašteta s tvojom solju od limuna i timijana.
To je trik. Želiš da uđem u kočiju kako bi me odvezla.
Dobra ideja. Grigor može da odvede tvog konja nazad, pa da se jebemo do kuće.
- Tvoja strategija je providna. - I nije nimalo lošija zbog toga.
Grigore, pašteta!
Moram to da učinim. Ukazuje mi se otac. -Doslovno ga vidiš? -Da.
- Želi više od mene. -Zajebi njega! - Ne, želim više od sebe.
- Nisam dovoljan ovakav kakav jesam. - Glupost. Niko nije više dovoljan.
Sve je u tvojoj glavi. Vidi. Pašteta je ovde, ja sam ovde. Mi smo dovoljni.
Jebeno je dobra.
Zbog soli. Zbog tebe. -Jesam li ti rekao da ću soliti deserte?
Naredio sam Žan-Pjeru da eksperimentiše. -Suludo, ali genijalno.
Hajde da istražimo te deserte. Hajde. -Ne.
Zašto ne? -Zbog pomazanja. Zbog tebe. Zbog Švedske.
Nije trebalo da kažem "zbog Švedske". Bila sam zla. -Mislila si to.
Zajebao sam vladavinu. To je moja ostavština. -Mi smo tvoja ostavština.
Šta će Pavle videti? I ti? Dok postaješ sve moćnija, kao što hoćeš,
ja ću mu izgledati sve manje i manje. I tebi. -Koješta!
Čuješ stare glasove. Huga, Petra Velikog, zovu te tamo odakle si otišao.
Ali poslušaj moj glas. Vidim kako tvom sinu oči zablistaju kada te pogleda.
I kad ti pogledaš njega. I nas.
Izmenili smo jedno drugo na najbolji, najluđi način.
- To je dovoljno. - Blizu je dovoljnog.
Petre! Sranje! Ako učiniš ovo, ne možeš da se vratiš.
- Ljuta si... -Ozbiljna sam. -Katarina... - Ozbiljna sam. -Nisi. -Jesam!
Ubijaš me svakog dana. Uništavaš mene i moju vladavinu. Dosta je! Dosta!
- Ozbiljna sam. - Postoji mnogo verzija tebe.
I znaš da sam jedini koji ih sve vidi. -Da.
I znaš da ih sve volim, čak i kada su zbunjujuće i idiotske.
- Da, tako je. - Od tebe tražim isto to.
Petre. -Postoje naše stvari, a postoje i moje stvari. Ovo je moja stvar.
Ovo mi je potrebno. -Ja sam ruska vladarka, a ne samo supruga.
Vojska je moja stvar. -Ta verzija tebe će morati da ubije mene da me zaustavi.
- Ne govori to. - Dozvoli mi da to učinim.
Ne. Jednostavno ne. Nemoj.
Misliš da nas uništavam, a ja znam da nas spasavam.
- Ne! -Zaista? - Zaista, i umukni.
Javiću ti kad završimo. Volim te.
Ti si moje srce, i telo, i duh koji me održava u životu. Sve.
Zapravo, ja... O, sranje.
Ne! Ne!
Petre! Sranje!
Petre!
Jebeno me peče dok pišam. Peče li i tebe?
- Gde je on? - Sranje.
- Georgina! -Elizabeta, kako si? - Dobro. -Tražila sam caricu,
htela sam da popričamo o odlomku iz Nakaza. -O kom odlomku?
Prava na žalbu regionalnih guvernera za poljoprivredne dozvole. Stranica 94.
Ovo je veoma impresivno. -Ne veruješ da žena može da se promeni?
Može da promeni plan.
Kroz mene je prošao veoma čudan osećaj. Bože! Moram da sednem.
Leve, donesi Elizabeti votku.
Reci mi da nam se učinilo. -Sranje!
To je onda to. Idemo oko jezera. Doći ćemo do njih do mraka.
Ili... Imam ideju. Nastavimo.
- Petar je mrtav. Gotovo je. - Da. I ti ćeš uskoro biti.
Moram da je vidim. -Upucaće te u glavu. -Možda će to biti olakšanje.
Ne zaslužuješ to. Čitavog života služiš zemlji. Mislim da je to veoma tužno.
Možda mi je suđeno da ne uspem, a ostalo je deluzija.
U redu. Dopusti da iznesem ovo.
Ako se vratiš, obesiće te ili upucati zbog izdaje.
Počinio si veleizdaju i odveo Petra u jebenu smrt. -Dosta!
Već si bio na tankom ledu. Sranje, loš izbor reči.
Poenta je u tome da joj neće biti do oprosta. Žalost je jebeno čudna.
Pas mi je uginuo kad sam imao 11 godina i dva meseca sam jeo lišće. -Umukni.
- Samo želiš svoju državu nazad. - A ti samo trenutak osećaja pobede.
Mogu to da ti pružim. Pobedu koju će monarhije širom Evrope slaviti,
a čovek koji ju je postigao biće u knjigama.
Dodaj na to švedske plavuše, izvrsne ćufte od mesa losa,
i nema sumnje da ćeš pojebati Agnes jer vidim da to na čudan način želi.
Neka tako bude. Mi smo muškarci koji dobiju sve što požele.
Ili nismo, i plačemo zbog smrti prijatelja u svojim svilenim gaćama
i sjebemo živote ni zbog čega. Kako god, on se neće vratiti.
A za koji mesec, nećeš ni ti.
Ili tvoj plan: idemo kući i sutra će te upucati. Šta misliš?
Koji kurac? Više ništa nije važno.
Sviđa mi se taj stav. Vidim zašto je Agnes poludela.
- Jadno dete. - Petar? -Ne. Ona.
Da.
U redu, idemo.
- Jače! -Nisam raspoložen za društvo. - Nisam društvo. Jesi li ga video?
- Da. -I? Ne drži me u neizvesnosti. - Plan se nastavlja.
Udaraj me neko vreme. Izmoren sam. -Zaista? -Zaista.
Kad će se okončati? Plan.
Mnogo je bolje kad me neko drugi bičuje. -Bože! Šta se događa?
Mrzim sebe. Svoje čežnje. Zašto? Zašto ja?
Bože! Jesi li pojebao Pugačova? -Ne, ne.
Prejak sam za to. Iako je zgodan.
Pretvara li se ovo u ljubavnu priču? -On je iskušenje.
Sve s čim smo se suočili je iskušenje. Bog mi poverava da obavim njegov posao
kroz i sa demonom, a ja moram da prevladam.
Zašto me brine da ne vladaš situacijom?
Vladam. Vladam. Još jednom.
Arči.
Sveci, donesite svoju ljubav i hrabrost i umočite me u njih.
- Sranje. Arči, sedi! - U redu, u redu. Dobro sam.
Gde je? -U Tekovu. Stupiće u kontakt preko sveštenstva.
Dovedem ga Katarini, sklope dogovor, on umre, pretpostavljam.
Ili živimo srećno do kraja života. Je li to moguće? Nije.
Nije, zašto bismo onda to govorili naglas? -Blagi bože!
Da! Pomolimo se Sinu. Odlična ideja!
Ne možeš da dovedeš Pugačova Katarini.
Ko zna šta će reći? Šta ako kaže nešto o meni? -Neće. Ja ću to srediti.
Vladam situacijom.
Da. Ostaviću te da se baviš time.
- Ovde je predivno. - Katarina? -Grigore.
Grigore, ovde je predivno. Ali trebalo bi da se vratimo. Idemo.
Šta? -Možda ću otrčati do kočije. Raspoložena sam za trčanje. -Šta?
- Ne možemo da ga ostavimo. - Dođi!
- Srećan rođendan. - Šta? To je... -Jeste.
Uvek se setim tvog rođendana, četiri dana pre mog.
Kad mi se bliži rođendan, setim se torti koje ti je mama pekla.
Ah, da. -Sećaš se kočije u prirodnoj veličini s nilskim konjima u njoj?
Njih devet. -Uvek su me oduševljavali. -Draga, debela majka.
Naravno, zaboravio si svoj rođendan. U uzbudljivoj si fazi.
Kako to misliš? -Plan. Ući ćeš zadihan u Katarinine odaje.
Verovatno u zoru, kako bi delovalo dramatično i hitno. Uzbudljivo.
Ja, Arči. "Pugačov je stvorio problem, a ja mogu da ga rešim
u zamenu za zahvalnost i listu zahteva." Taj izraz lica!
- To je marcipan. Nisam lud za njim. - Pugačov. Harizmatičan čovek,
ali ima mentalitet zaposlenog, čak i u spavaćoj sobi. -Jebala si ga?
Kako je bilo? -Samo to te zanima iz mog saznanja da stojiš iza Pugačova?
- Želiš da ga jebeš. -Blagi bože! - Jadničak. Kakvo mučenje.
- Šta hoćeš? Nisi joj rekla? - Zašto bih?
Ako pomažu Pavla i ona ne bude povređena, to će biti vredna lekcija
o tome koliko je lako da u ovoj zemlji nastane haos.
Biće upravo tako. -Onda sam srećna poput nilskog konja u kočiji.
Kako si saznala? -Fioka u stolu ti je prazna, a znam da voliš da pišeš pisma.
- Napisala si predstavu. Super! - To mogu da pokažem samo tebi.
Malo je... -Provokativna, ali duhovita. -Znam.
- Volim Svifta. - O, Svift. Super.
Malo je izdajnička prema Katarini.
Napisana je iz ljubavi prema zemlji, ne može da bude.
- Možda je jebeno ozbiljna, Arkadi. - Otišli su u lov bez mene?
I onda su mi poslali poruku, to je pravi šamar.
A bio sam odan. -I ja. A da li nas ikad nagrade?
Onaj meč badmintona.
Jebeno ne mogu to da podnesem!
Znam šta radiš. -Ne znam o čemu pričaš. -Opraštam ti što si me upucala.
To je bila moja patriotska dužnost. Na to sam najponosnija.
Govorila si da si najponosnija na svoje sise. -Očigledno sam sazrela.
Georgina, to sam ja. Samo namigni, da znam.
Jer to me izluđuje i, iskreno, nedostaješ mi, iako si kučka.
Tatjana, tvoja potreba za položajem i ljubavlju drugih
pokazuje tu duboku prazninu u tebi koju popunjava samo novo društvo.
Počupaću ti kosu. Samo namigni, i znaću.
Stvorio te je sistem koji uništava žene. Saosećam s tobom i svima nama,
ali nova zora sviće. Ćao.
Haljine će prve nestati.
- I Grigor je otišao u lov? - Dakle, tamo je. -Svi osim mene.
Jeste li dobro? -Kad sam bila u Nemačkoj, išli smo u taj vrt.
Dve stvari. Prvo, biljke su bile nežne, kao da su ih napravile vile.
Drugo, u vrtu je sve bilo kružno. Vrt, biljke, žbunje, možda i oblaci.
Zaista mi se sviđao. Sestra Anđela i ja smo trčale, a majka je vikala na nas,
ali nismo stale dok nam se nije zavrtelo u glavi i ispovraćale smo se.
Ona meni u lice, a ja njoj po stopalima. -Dobro.
- Dakle, trebalo bi da to uradimo. - Šta? Da povraćamo? -Ne, blesane!
Da pretvorimo vrtove u palati u kružne. Zapravo, sve vrtove u državi.
Zabavno je, ljudima će se dopasti. To donosi radost, ništa više.
Ali u tome nema ničeg lošeg. Radost! I šestouglovi bi ih zabavili.
- Jeste li dobro? -Jesam. - Ne mogu da verujem. Ja...
- Sranje. -Grigore, stani. - Šta? -Slušaj me.
Mislim da se to nije dogodilo. -Šta?
Legla sam, a kad sam ustala, nije bilo ničega. Samo smrznuto jezero.
Divno smrznuto jezero. Grigore, mislim da nam se učinilo.
Katarina... -Sunce, snežno slepilo, halucinacije. Događa se.
- Video sam. Bio je mokar. - Mislim da se to nije dogodilo!
Katarina! -Nije! Mislim da nam se učinilo. -Ja... -Grigore! Bilo je tako!
U redu, Katarina. U redu. Da. Samo se odmori.
Volela bih, ali carica sam, pa nikad ne mogu da se odmaram.
To je i radost, i teret. Moram da radim.
- Marijel, molim te. -Izvini. - Šta je bilo? -Ništa.
Žena treba da uvek govori mužu šta je muči.
Podeljeni teret je prepolovljen teret.
Ne možeš da se ugušiš hlebom koji je podeljen. Pola jajeta... -U redu.
Glupo je da ti to govorim, ali možda ako izgovorim naglas...
Pretpostavljam da se tiče Pugačova. -Da.
Bojim se da je Arči izgubio kontrolu nad ovim i nad sobom.
- Dovešće ga ovamo. - Zanimljivo. Nastavi.
Pa, to me dovodi u opasnost. -Nas u opasnost. Misliš da ja neću nadrljati?
Znaš šta? Moram da se opustim. Arči je uvek genijalan.
- Rešiće to lako. -Moramo da ga ubijemo. - Arčija? Dobar plan, hvala na pomoći.
Pugačova. Jebeni je gad što te je doveo u opasnost. Arči je siguran,
- on je patrijarh, biće u redu. Ti... - Pa, ja... -Zgrabiće Pugačova za jaja
- i on će reći tvoje ime. Šta onda? - Ona mi nikad neće oprostiti.
Nema kraljevskih večera, novih cipela i dvorskog života.
U najboljem slučaju će te izbaciti iz palate. Želiš da živiš na farmi?
- Mrzim farmu. -Gnojivo i komarci. - Tačno se toga setim kad je zamislim!
Ne može tako. Ubiću ga za tebe. Biće mi drago. Bliži se tvoj rođendan
i želeo sam da učinim nešto posebno za tebe. -Lepo, ali Pugačov mi veruje.
Ja ću to učiniti. -U redu. Hoćeš li mleko? Ja hoću.
Može mleko.
- Mislim da ne mogu to da učinim. -Možeš. - Ne mogu. -Možeš. -Mislim da ne mogu.
Možeš! -Katarina. -Možeš, možeš, možeš i hoćeš!
Da. Da.
Zdravo. Dvor mora da ima velik doručak. Okupite kuvare i ljude
da mi pomognu da to organizujem. Odmah. I mnogo cveća.
Okupite ih u Zelenom salonu.
Biserna ili matirana drška? Biserna je toliko lepa da će ga zbuniti.
- Lepo je uvek dobro. - Sve je u iznenađenju, moj savet.
Već sam to radila.
- Zdravo. - Zdravo.
Kasno je. -Da, ali i rano je. Odlučio sam se za rano da mogu da dođem.
- Uskoro sviće. Zašto ste vi budni? - Bračne stvari. Sačekaću ispred.
Gde si bio? -Otišao sam na jahanje, izgubio se, pao s konja, šutnuo me je,
probudio sam se s jezikom jelena u ustima. -Čudno. -Nije.
To je šuma, za njih sam samo drugo biće. Moj jezik je deo veće celine.
Jesi li dobro? Koliko te je jako udario? -Prilično jako.
Jesi li bio kod Vinodela? -Da. Više me zanima kako si ti. Kako si provela dan?
- Dva dana. Bio si s Petrom? - O čemu ste ti i Maksim razgovarali?
- Izgledalo je ozbiljno, intenzivno. - Maksimova opsednutost cipelama.
Pokušavam to da rešim. -Neka nabavi jebene cipele. -Dobro.
Mali ima samo jedan život, neka ga živi.
Hoćeš li da legneš? -Da, ali mislim da ne mogu da spavam.
Opusti se. Moram do našeg imanja, vraćam se za dan ili dva.
- Tvog imanja? Mrziš svoje imanje. - Da. Ali ponekad dužnost zove
i moram jebeno da spasem stvar. Takva sam.
"Doručak za sve plemiće. Na meniju je radost. Jebena radost."
Divno! I dobro jutro. Da, rano je, ali zašto da traćimo dan?
U sobi je bio carić, kljucao je Petru po glavi i odleteo. Zabavno!
Jedva sam čekala da vam kažem važnu vest.
Agnes! Drago mi je da si ovde. -I meni je, carice.
Divno!
Rat. Dame i gospodo, ja sam, i u procesu smo...
- Napada na Švedsku! - Šta? -Ovo je šala?
Petar III, Hugo i general Velementov zauzeli su tri bataljona Fort Lalinke
i danas jašu ka Švedskoj! Arči, smesta se pomoli za pobedu. Hajde!
Svakako.
Šaljem ti, Gospode, poslanicu da proslaviš naše momke i da ih štitiš,
i neka prolijemo reku švedske krvi
po kojoj ćete ploviti zlatnim brodom.
- Deo sa brodom je čudan, ali živopisan. - Rano je, teško mi je. -Ura! -Ura!
Zapevajmo rusku ratnu pesmu. Vratićemo monarhiju!
Dakle, svi sa mnom. Petrove, ti započni!
Katarina, kakva ludost. Otkud to?
Petar i ja ne radimo dovoljno stvari zajedno. Zato, Švedska.
Dodala si misteriju u svoj repertoar. Sviđa mi se. -Agnes.
- Možemo li da popričamo nakratko? - Naravno. Vidimo se, draga.
- Malo sam zatečena. -Zapanjujuće je. - Kako je došlo do toga?
Bila sam sigurna da nikad nećete... Zaista su na putu tamo? -Jesu.
A ti si tako srećna. Oči ti tako sijaju da bi mogle da se zapale.
Hvala vam. Nismo ni sanjali da ćete podržati to.
Pa ste smislili plan meni ispred nosa. -Ja...
Ura! Sanjaš o Stokholmu. Uskoro ćeš se vratiti tamo.
Koji kurac?
Carice? -Arči! Sjajno. Zdravo. Divna molitva, upamtila sam je.
- Zlatni brod na reci krvi. Sjajno! - Hvala. Čudni su putevi Gospodnji.
Poput iznenadnog rata sa Švedskom? -Misliš da Bog pomisli:
"Ne znam koji kurac da radim." Recimo da su moji putevi čudni,
onda će sve izgledati svemoguće i biće logike tamo gde je nema.
- Zanimljivo teološko pitanje. - Bog je mudar. Voliš pistaće?
Treba da ih nabavimo. -Imam Pugačovovo pismo. Ne bih pistaće.
Spreman je da dođe, da se preda meni i Crkvi
i da bude u zatvoru dok vi dogovorite kraj ustanka. -Sjajna vest!
Tako sam i ja mislio. Ulepšalo mi je dan. -Dovedemo ga i ubijem ga.
To savetuješ? -To bi za sve nas bilo veliko olakšanje. -Super. Hvala.
- Ne, izgledaš tužno. -Ne, ja... - Super. Malo sam umorna.
Dobro. Onda idem.
- Da vas svučem za spavanje? - Ne. Imam posla.
- Grigore, šta se događa? -Ništa. - Znam te od tvoje 12. godine.
Zašto si plakao? -Sve me je to ganulo. -Lažeš. -Odjebi s mene.
- Izgledaš prestravljeno! - Nisam. -Grigore!
Kao da će mi grudi eksplodirati. Sranje!
U redu, šta je? Dragi, šta je? Izvini. Nisam zla prema tebi.
Mislim, bila sam, više nisam. -Udari me u lice.
Pojebi me ili me udari. Tvoj izbor. Učini nešto! -Šta je? Pogledaj me.
- Ne, ne. -Plašiš me. - Ne znam kako da živim dalje.
- Kako to misliš? - Nema ga, Georgina.
Koga nema?
Petra. Mrtav je.
- Šta to jebeno govoriš? - Otišli smo do leda, do jezera.
Uzeo je vojsku i jebenog Huga,
i Katarina i Petar su razgovarali... Da nisam ništa rekao, još bi bio...
Nije hteo da se vrati i imao sam loš predosećaj. Zato sam joj i rekao.
On je rekao da sam nelojalan, ali nisam bio. Prema njemu nikada.
Samo sam imao loš predosećaj. I propao je kroz led.
Šta? Šta to... Šta... -Konj je propao kroz led i povukla ga je uzengija.
Ja sam trčao. Jebeno sam trčao, pogledao sam unutra i video sam ga.
Izgledao je zbunjeno.
Kao: "Koji kurac?"
Onda su nestali. Više ga nije bilo. Više ga nema.
Katarina je rekla da nam se učinilo, ali nije.
Neće nikome da kaže, a ja ne smem nikome da kažem jer će me ona ubiti.
Jebeno je poludela, a ja...
- Mrtav je? - Jebeno je mrtav.
Ona to zna?
Ne smeš nikome da kažeš.
Znam kako ću te srediti.
Visoka lopta, pametna kučko! Nisam je videla.
Mogu li ja da igram? -Da. Čuvaj se moje visoke lopte.
Zavrtim je, jebeno je opasna. -Pripaziću.
MEDIATRANSLATIONS