- Mislim, da je pečena. -Ni. Ni še črna. - Surov del na sredini
da čudovit, svilnat okus znotraj pečenega mesa.
- Niste dodali dovolj koromača. - Sem.
Boš videl in mi čestital, tako kot ko bomo osvojili Švedsko.
- Država je moja, vem, kako se jo osvoji. - Čete pa moje in znam jih izkoristiti.
- Svetovalec si, jasno? - Prav. Dobro. O bog!
Počakajte, da pridemo v Stockholm, preklemano super se bomo imeli.
- Hura! -Hura! - Oj! -Oj! -Oj! -Oj!
Jebeni kreteni.
- Kako je bilo v utrdbi? - Trije bataljoni marširajo.
Z njimi se dobimo čez nekaj kilometrov. -Dogaja se!
- Res se jebeno dogaja. - Bo veliko tega? -Verjetno.
Prav, gremo. Čete so krenile, bitka je v zraku.
- Ni boljšega občutka. - Zjebajmo jih! Prinesi ribo.
VELIKA
LED
Kaj čakamo? -Njih. -Kako vemo, da bodo prišli sem? -Karte. -Prav.
Na drugi strani jezera se bodo dobili s četami iz Fort Bilyostoka
- na poti do Stockholma. - Prav.
Ko jih dobimo nazaj, nihče ne sme izvedeti, kaj se je zgodilo. Jasno?
Samo nazaj ga hočem. Hugo je kriv. Ubili ga boste, kajne?
Ja... -Ne odgovorite. Ampak če ga slučajno ubijem,
recimo, da se mi sproži pištola, bo to v redu? -Samo pazi nanje.
Prav. -In to nima nič s Pugačevom? Se niso zarotili proti meni?
Ne. To jebe Huga v uho, Petra Velikega pa v glavo.
Moški nekaj rabijo. To je naše prekletstvo. -Vsi nekaj rabijo.
To ni vedno prekletstvo.
- Zakaj samo stojiš? -Občudujem vas. - Neprimeren, ampak logičen odgovor.
- Kje je Grigor? -Nisem ga videla. - Jaz tudi ne. Nisem tukaj spala.
Nekje v Marial, najbrž. -Aha. Hvala, ker si neizrečeno rekla na glas.
Karkoli potrebujete. Tukaj bom, če boste kaj potrebovali.
- Če moraš. - Moram.
- Kreten. - Jaz, najbrž.
Malo zamujate. -Izpolnjeno življenje imam. Nepredvidljivost je le en vidik.
Kot ubijanje 47 plemičev v Vlastinu? Takih nepredvidljivosti?
Samo 47? Ko so na kupu, jih zgleda več. Optična iluzija, najbrž.
- Tega ni bilo v vaših navodilih. - Rekel si, naj naredim kaos. In sem ga.
To je umetnost, ne znanost. Ljudje ti uidejo izpod nadzora. -Očitno.
- Hotel si jo ustrašiti, kajne? - Saj sem jo. -Ni za kaj. Lahko malo?
Ja. Sledi še zaključna faza.
Mislim, da jo lahko uničimo. Tam me imajo jebeno radi.
Jebeno hočejo kri. Mislim, da me poslušajo. Imam... -Živčni zlom?
- Razsvetljenje. - Moč. Zna udariti v glavo.
Bi radi obogateli? Na koncu tega boste.
Ne, mislim, da sem nas pripeljal do tega, da me mora ubiti.
Zaradi umora plemičev in tako naprej.
Hoče se opravičiti, ker vas je zabodla.
Ljubko. Pofukal bi jo. Misliš, da bi šlo?
- Vsekakor ji bom to omenil. - Duhovito.
- Šarmanten prasec si, kajne? - Tako pravijo.
Ugriz?
Osredotočite se na načrt. Še eno mesto, Tekov. Ne ubijajte plemičev.
Kontaktirajte lokalno duhovščino. Ostanite tam. Pošljite to pismo.
Hočete se pregovarjati s cesarico. Cerkev je vaš steber in tako naprej.
- Vaši zapiski. -Prav. Tekov. - Prav. Odlično. -Še kaj?
Enega hitrega ob kočiji? Nihče ne bo videl. -Mislim, da ne...
Preveč razmišljaš. Poglej se, čakaš, da izdahneš.
Vse se je nabralo notri. Ko pihni, jebeno pihni.
- Prekleta predigra, všeč mi je. - Opravi svoje delo!
Bodimo realni, o tem razmišljaš ves čas, patriarh.
In dolgo v noč.
- Jebenti! So to oni? - Sem ti rekla.
- Pizda! -Kdo je? - Katarinina kočija.
Čudovita je. Prav pogrešal sem jo in tukaj je.
Lahko nadaljujemo. Jezera ne morejo prebroditi v kočiji. -Super. Pomahajmo.
Prijazno. Brez sovražnosti.
Ko bom spet na prestolu, hočem lepe diplomatske zveze.
Pogovorit se grem z njo. -Zakaj? Rekla bo, da odnehajte. -Tega ne veš.
Vojsko smo ji ukradli! -Ja, ampak je nepredvidljiva, mogoče nas bo podprla.
Se šali? -Ljudje ne razumejo najine ljubezni. Mogoče v bitki umrem.
Vroč, strasten seks bi se prav prilegel.
Pizdarija. Veleizdaje ti ne bo odpustila!
- Nadaljujemo? - Počakajmo.
Aja, ti si. -Si prišla na čaj in na klepet o osvoboditvi žena
od okovov tičev in src, v skladu s principi razsvetljenstva? -Ne.
- Mislila sem, da je s tabo. - Ne, ni.
Ne dvomim, da je s pravo ljubeznijo svojega življenja. -Peter. Seveda.
- Zdravo. -Nezvest. - Skrbelo me je.
Zdravo. -"Zdravo"? Me zajebavaš? -Ah, jezna si.
Več kot to. Predstavljaj si to in potem si predstavljaj še jebeno več.
In potem to povečaj še s kot luna velikim povečevalnim steklom.
Zapletena metafora, ki pravi, da me ne podpiraš.
- Vojsko si mi ukradel. -Res je. - In mi lagal v zvezi z lovom.
Saj lovim. Švede in nasledstvo in ujeli smo veliko prepelic.
Del o lovu je resničen. -Dovolj. Za to nihče ne ve in nihče ne bo izvedel.
Au contraire. -Kaj? -To pomeni nasprotno od tega, kar si rekla.
Vsi bodo izvedeli. V knjigah bo in v številnih pesmih in predstavah.
Napisali bodo malo kuharico z jedmi z naše poti do zmage.
Misliš, da ti bom dovolila ukrasti mojo vojsko
in osvojiti Švedsko v mojem imenu?
Ja, ker si pametna. Ko te bo jeza minila,
boš spoznala genialnost in privolila.
Nočem napasti Švedske. Sicer bi, ugani kaj? Napadla bi jo.
- Premalo stvari delava skupaj. -Kaj? - Tvoja knjiga pravi, da bi morala.
Mislim, da mislijo na kartanje in čebelarjenje,
ne pa na napad na demokratsko državo in ubijanje na tisoče ljudi.
Ne, po oceni jih je 672. Naš načrt, ki sem si ga izmislil,
je tako genialen... V snegu ti ga bom narisal.
Grigor, izdajalec, prinesi vejice in pisano listje,
- da bom naredil ceste. - Grigor, nikar! -Grigor!
Ne vem, kaj naj naredim. -Pokliči Velementova in Huga in gremo domov.
Me ne boš poslušala? Tako si arogantna!
Nisem v najboljši koži, v snegu, daleč od doma,
medtem ko norec ščuva moje ljudi proti meni. Dvor pa nori.
In če bi to naredil zdaj? Zdaj! Če bi se za to izvedelo,
bi vsi zavohali kaos in priložnosti. To veš!
Razumem, ampak to lahko hitro spregledaš. -Kdo zdaj ne posluša?
Hvala. -Še nekaj je. Predan sem vam in vaši varnosti.
Ne vašim trapastim načrtom, ki jih je spodbudila nečimrna švedska pička!
Pomiri se. -Da mi nikoli več ne rečeš, da sem nezvest. -Razumem.
- Pomiri se. - Primerno oddaljen bom.
Katarina, stoj za tem. Osvojimo Švedsko, preživimo tam konec tedna,
dobimo aplavz nove države in večnega zaveznika
in zmago, ki bo odvrnila ljudem pozornost od Pugačeva.
Hugo nam bo dal pristanišče, kot smo hoteli, nazaj grede najdemo Pugačeva,
se opravičimo, ga obglavimo, gremo po vaseh
in me predstavimo kot skrbnega moža
ter jim s Pugačevovo glavo razložimo, kaj se je zgodilo.
Gremo domov in imamo zgodbo, ki si jo bo Pavel zapomnil za vedno.
- Ne. -Pozabavaj se s to mislijo. - Misel je, ni pa zabavna. Gremo.
- Očitno včasih besede niso dovolj. - Bi se rad kregal z mano? -Če se moram.
- Kaj počneta? -Kepata se. - Agresivno ali igrivo?
Težko rečem.
Veš, v kočiji imamo samopostrežni bife. -Samopostrežni bife?
Šunko, sadje in zajčjo pašteto s tvojo soljo z limono in timijanom.
To je trik. V kočijo me hočeš spraviti, da bi me odpeljala.
Odlična ideja. Grigor lahko odpelje tvojega konja in lahko seksava do doma.
- Tvoja strategija je očitna. - In zato nič manj slaba.
Grigor, pašteta!
- To moram storiti. Oče se mi prikazuje. - Ga dejansko vidiš? -Ja.
- Več hoče od mene. -Jebi ga! - Ne, jaz hočem več od sebe.
- Tak kot sem, nisem dovolj. - Neumnost. Nihče ni bolj dovolj.
Vse je v tvoji glavi. Poglej. Pašteta in jaz sva tukaj. Midva sva dovolj.
Jebeno dobra je.
Zaradi soli in zaradi tebe. -Sem ti rekel, da bom poskusil soliti sladice?
Jean-Pierreu sem ukazal, naj eksperimentira. -Noro, ampak genialno.
- Raziščiva sladice. Pridi. - Ne.
Zakaj ne? -Zaradi posvečenja. Zaradi tebe. In Švedske.
"Zaradi Švedske" ne bi smela reči. Bila sem zlobna. -Mislila si resno.
Zajebal sem vladavino. To je moja zapuščina. -Mi smo tvoja zapuščina.
Kaj bo videl Pavel? In ti? Ko boš vedno večja, in veva, da boš,
bom jaz zanj vedno manjši. In zate tudi. -Bedarije.
Stare glasove slišiš. Hugo in Peter V. te kličeta tja, od koder si prišel.
Moj glas poslušaj. Vidim, kako se sinu zasvetijo oči, ko te zagleda.
In ko ti pogledaš njega. In nas.
Drug drugega sva spremenila na najboljši, najbolj nori način.
- To je dovolj. - Blizu.
Peter! Pizda! Če to narediš, se ne smeš vrniti.
- Jezna si... -Resno mislim. -Katarina. - Resno mislim. -Ne. -Ja!
Vsak dan uničuješ mene in mojo vladavino. Dovolj je! Dovolj!
- Resno mislim. - Veliko različic tebe obstaja.
In veš, da sem edini, ki vidi vse. -Ja.
In veš, da jih imam vse rad, tudi ko so zaskrbljujoče in nore.
- Ja, tako je. - Tebe prosim enako.
Peter. -Obstajajo najine stvari in moje stvari. To je moja stvar.
To rabim. -Jaz sem ruska vladarica, ne samo tvoja žena.
Vojska je moja stvar.
Ta različica tebe me mora ubiti, če me hoče ustaviti.
- Ne govori tega. - Dovoli mi, da to naredim.
Ne. Preprosto, ne. Nikar.
Misliš, da naju uničujem, jaz pa vem, da naju rešujem.
- Ne! -Resno? - Resno, in utihni.
Sporočil ti bom, ko bomo končali. Ljubim te.
Moje srce si, telo in duh, ki me drži pri življenju. Ti si vse.
Pravzaprav, jaz... O sranje.
Ne! Ne!
Peter! Sranje!
Peter!
Ko ščijem, me jebeno peče. Tebe tudi?
- Kje je on? - Sranje.
- George! -Elizabeta, kako si? - Dobro. -Iskala sem cesarico,
hotela sem se pogovoriti o odlomku v Nakazu. -O katerem odlomku?
Pravica na pritožbo regionalnih guvernerjev za kmetijska dovoljenja.
Stran 94.
To je neverjetno impresivno.
Ne verjameš, da se ženska lahko spremeni?
Lahko spremeni načrt.
Čuden občutek me je zadel. O bog. Usesti se moram.
Lev, prinesi Elizabeti vodko.
Reci, da se nam je to samo zdelo. Sranje!
To je torej to. Gremo okoli jezera. Do teme bomo pri njih.
Ali... Imam idejo. Gremo naprej.
- Peter je mrtev. Konec je. - Ja. In kmalu boš tudi ti.
Moram jo videti. -Ustrelila te bo v glavo. -Morda bo to olajšanje.
Tega si ne zaslužiš. Celo življenje služiš tej državi. To je zelo žalostno.
Mogoče mi je usojeno, da mi ne uspe, ostalo pa je zabloda.
Prav. Dovoli, da to odnesem.
Če se vrneš, te bodo obesili in ustrelili zaradi izdaje.
Zakrivil si veleizadjo in Petra odpeljal v jebeno smrt. -Dovolj!
Tako ali tako si bil na tankem ledu. Pizda, slaba izbira besed.
Težko ti bo odpustila. Žalovanje je jebeno čudno.
Ko mi je pri 11-ih umrl pes, sem dva meseca jedel listje. -Molči.
- Samo svojo državo hočeš nazaj. - Ti pa trenutek občutka zmage.
To ti lahko omogočim. Zmago, ki jo bodo slavile monarhije po vseh Evropi,
človek, ki jo je dosegel, pa bo zapisan v knjigah.
Dodaj še švedske blondinke, odlične mesne kroglice iz losa
in brez dvoma boš podrl Agnes, ker si to na čuden način želi.
Pa naj bo tako. Moški smo, ki dobijo vse, kar hočejo.
Ali pa nismo in v svilenih hlačah objokujemo smrt prijatelja,
in si za nič zjebemo življenje. Kakorkoli, ne bo se vrnil.
Čez par mesecev se tudi ti ne boš.
Ali pa tvoj načrt: Greva domov in jutri te bodo ustrelili. Kaj misliš?
Kaj, pizda? Nič več ni pomembno.
Všeč mi je, kako razmišljaš. Vidim, da si obnorel Agnes.
- Ubog otrok. - Peter? -Ne. Ona.
Ja.
V redu, greva.
- Močneje! -Nisem razpoložen za družbo. - Nisem družba. Si ga videl?
- Ja. -In? Ne pusti me čakati. - Načrt se nadaljuje.
Nekaj časa me bičaj. Izmučen sem. -Res? -Res.
Kdaj se bo končal? Načrt.
- Veliko bolje, če me biča nekdo drug. - O bog! Kaj se dogaja?
Sovražim se. Svoja hrepenenja. Zakaj? Zakaj jaz?
- Jezus! Si porival Pugačeva? - Ne, ne.
Premočan sem zanj. Čeprav je čeden.
- Se to spreminja v ljubezensko zgodbo? - On je skušnjava.
Vse, s čimer se soočamo, je skušnjava.
Bog mi daje moč, da opravljam njegovo delo,
skozi in z demonom in moram prevladati.
Zakaj me skrbi, da ne obvladaš situacije?
Obvladam. Obvladam. Še enkrat.
Archie.
Svetniki, prinesite svojo ljubezen in pogum in me potopite vanju.
- O, sranje. Archie, usedi se! - Prav, prav. Dobro sem.
Kje je? -Tekov. Prek duhovščine me bo kontaktiral.
Pripeljem ga h Katarini, skleneta dogovor, on najbrž umre.
Ali pa živimo srečno do konca življenja? Je to mogoče? Ne.
Ni, zakaj bi potem to izrekel na glas? -Jezus Kristus!
Ja! Molimo k sinu. Odlična ideja.
Pugačeva ne smeš peljati h Katarini.
Kdove, kaj bo rekel. Kaj, če bo rekel kaj o meni? -Poskrbel bom, da ne bo.
Obvladam situacijo.
Ja. Pustila te bom, da boš poskrbel za to.
- Tako lepo je tukaj. - Katarina? -Grigor.
Grigor, tukaj je čudovito. Ampak morala bi se vrniti. Pridi.
Kaj? -Mogoče bom tekla do kočije. Tekla bi. -Kaj?
- Ne moreva ga pustiti. - Pridi!
- Vse najboljše za rojstni dan. - Kaj? To je... -Je.
Vedno se spomnim tvojega rojstnega dneva, štiri dni pred mojim je.
Pred rojstnim dnem se vedno spomnim torte, ki ti jo je pekla mama.
Aja. -Se spomniš kočije v naravni velikosti z nilskimi konji?
- Devet. -Čudoviti so bili. - Ljuba, debela mama.
Seveda, pozabil si na svoj rojstni dan. V vznemirljivi fazi si.
Kako to misliš? -Načrt. V Katarinine prostore boš prišel zadihan.
Verjetno ob zori, da bi zgledalo dramatično in nujno. Vznemirljivo.
Jaz, Archie. "Purgačev je ustvaril problem, jaz pa ga moram rešiti
v zameno za hvaležnost in kup zahtev." -Kakšen si.
- Marcipan. Nisem nor nanj. - Pugačev. Karizmatičen človek,
vendar ima tudi v spalnici mentaliteto zaposlenega. -Si ga dala dol?
- Kako je bilo? - Te samo to zanima,
glede na to, da vem, da stojiš za Pugačevom?
- Aja, podrl bi ga rad. -Jezus Kristus! - Revež. Kakšno mučenje.
- Kaj bi rada? Ji nisi povedala? - Zakaj bi ji?
Če bodo posvetili Pavla in ona ne bo poškodovana, bo to pomembna lekcija
o tem, kako hitro v tej državi pride do kaosa.
Prav tako bo. -Potem sem vesela kot vodni konj v kočiji.
Kako si izvedela? -Tvoj namizni predal je prazen, a vem, da rad pišeš pisma.
- Predstavo si napisala. Super! - To lahko pokažem samo tebi.
Malo je... -Provokativna, vendar je duhovita. -Vem.
- Swifta imam rada. - Aja, Swift. Super.
Malo je izdajalska do Katarine.
Ne, ker je napisana iz ljubezni do države.
- Mogoče je jebeno resna, Arkadij. - Na lov so šli brez mene?
In potem so mi poslali sporočilo, to je prava klofuta.
Pa tako sem bil predan. -Jaz tudi. Ampak nagradijo naju pa nikoli.
Tista tekma badmintona.
Tega ne prenesem.
- Vem, kaj delaš. -Ne vem, o čem govoriš. - Oprostim ti, ker si me ustrelila.
To je bila moja domoljubna dolžnost. Na to sem najbolj ponosna.
Govorila si, da si najbolj ponosna na svoje joške. -Očitno sem dozorela.
George, to sem jaz. Samo namigni, da vem.
Ob pamet me spravlja in čeprav si prasica, te pogrešam.
Tatiana, tvoja potreba po položaju in ljubezni drugih kaže
globoko praznino v tebi, ki jo izpolnjuje samo nova družba.
Lase ti bom populila. Samo namigni in bom vedela.
Ustvaril te je sistem, ki uničuje ženske. Sočustvujem s tabo
in z nami vsemi, ampak prihaja nova zarja. Adijo.
Prve bodo šle obleke.
- Je šel tudi Grigor na lov? - Aja, tam je. -Vsi so, samo jaz ne.
Ste dobro? -Ko sem bila v Nemčiji, smo šli na vrt.
Vse rastline so bile nežne, kot da so jih naredile vile.
In vse je bilo okroglo. Vrt, rože, grmovja, morda tudi oblaki.
Res mi je bil všeč. S sestro Angelo sva tekli, mama pa je vpila na naju,
vendar nisva odnehali, dokler se nama ni vrtelo in sva bruhali.
Ona meni v obraz, jaz pa njej po stopalih. -Aha.
- To bi morali narediti. - Kaj? Bruhati? -Ne, bučman.
Vsi vrtovi v palači bi morali biti okrogli. Pravzaprav po vsej državi.
Zabavno je, ljudem bo všeč. To prinaša radost, nič drugega.
Ampak v tem ni nič slabega. Radost! Še šesterokotniki bi se zabavali.
- Si dobro? -Sem. - Ne morem verjeti. Jaz...
- Sranje. -Grigor, nehaj. - Kaj? -Poslušaj me.
- Mislim, da se to ni zgodilo. - Kaj?
Ulegla sem se, ko pa sem vstala, ni bilo ničesar. Samo zmrznjeno jezero.
Prekrasno zmrznjeno jezero. Grigor, mislim, da sva si domišljala.
Katarina... -Sonce, snežna slepota, halucinacije. Se zgodi.
- Sem videl. Moker je bil. - To se ni zgodilo.
Katarina! -Ni se! Mislim, da se nama je zdelo. -Ja... -Grigor! Tako je bilo.
Dobro, Katarina. Prav. Ja. Samo spočij se.
Ko bi se vsaj lahko, ampak cesarica sem in nikoli ne smem počivati.
To je radost in breme. Delati moram.
- Marial, prosim te. -Oprosti. - Kaj se je zgodilo? -Nič.
Žena bi možu vedno morala povedati, kaj jo muči.
Porazdeljeno breme je prepolovljeno breme.
V razdeljenem kruhu se ne moreš utopiti. Pol jajca... -Dobro.
Trapasto je, da ti to govorim, ampak če to izgovorim na glas...
- Najbrž se tiče Pugačeva. - Ja.
Bojim se, da je Archie izgubil nadzor nad tem in nad sabo.
- Sem ga bodo pripeljali. - Zanimivo. Nadaljuj.
To me spravlja v nevarnost. -Nas. Misliš, da jaz ne bom nasrkal?
Veš, kaj? Sprostiti se moram. Archie je vedno genialen.
- Zanj ne bo problem. -Ubiti ga moramo. - Archieja? Dober načrt, hvala za pomoč.
Pugačeva. Prasec te je spravil v nevarnost. Archie je prepričan,
- on je patriarh, v redu bo. Ti... - Jaz... -Pugačeva bo zgrabil za jajca
- in on bo povedal tvoje ime. In potem? - Ona mi ne bo nikoli odpustila.
Nobenih kraljevih večerij, novih čevljev in dvornega življenja.
V najboljšem primeru te bodo vrgli iz palače. Hočeš živeti na kmetiji?
- Kmetijo sovražim. -Gnoj in komarji. - Tudi jaz takoj pomislm na to.
Tako ne gre. Jaz ga bom ubil zate. Vesela boš. Kmalu boš imela rojstni dan
in hotel sem narediti nekaj posebnega zate. -Ljubko, ampak Pugačev mi zaupa.
Bom jaz. -Prav. Bi mleko? Jaz bi ga.
Lahko.
- Tega ne morem. -Lahko. - Ne morem. -Lahko. -Ne morem.
Lahko! -Katarina. -Lahko, lahko, lahko in lahko!
Ja, ja.
Zdravo. Dvor mora imeti bogat zajtrk. Zberite kuharje in ljudi,
da mi pomagajo pri organizaciji. Takoj. In veliko rož.
Zberite jih v Zelenem salonu.
Biserni ali mat ročaj? Biserni je tako lep, da ga bo zmedlo.
- Lepo je vedno dobro. - Presenečenje je vse. Moj nasvet.
To sem že počela.
- Živjo. - Živjo.
Pozno je. -Ja, pa tudi zgodaj. Odločil sem se, da je zgodaj, da lahko pridem.
- Zora prihaja. Zakaj sta budni? - Zakonske reči. Zunaj bom počakala.
Kje si bil? -Šel sem jahat, se izgubil, padel s konja, vrgel me je,
in zbudil sem se z jelenjim jezikom v ustih. -Čudno. -Pa ni.
To je gozd, zanje sem samo drugo bitje, moj jezik je del večje celine.
- Si v redu? Kako močno te je udaril? - Precej močno.
Si šel k Vinodelu? -Ja. Bolj me zanima, kako si ti? Kako si se imela?
Dva dni. Si bil s Petrom? -O čem sta se pogovarjala z Maksimom?
- Zgledalo je resno, intenzivno. - Maksimova obsedenost s čevlji.
- To poskušam rešiti. - Naj si nabavi jebene čevlje. -Aha.
Mali ima samo eno življenje, naj ga živi.
- Bi se ulegel? - Ja, ampak ne morem spati.
Sprosti se. Do naše posesti moram, čez dan ali dva bom nazaj.
- Tvoje posesti? Sovražiš jo. - Ja, ampak včasih kliče dolžnost
in moram rešiti jebene stvari. Takšna sem.
"Zajtrk za vse plemiče. Na meniju je radost. Jebena radost."
Čudovito. In dobro jutro. Ja, zgodaj je, ampak zakaj bi zapravljal dan?
Prej je bil v sobi stržek, trkal je Petru po glavi in odletel. Zabavno!
Komaj sem čakala, da vam povem nekaj pomembnega.
- Agnes! Me veseli, da si tukaj. - Tudi meni, carica.
Prekrasno!
Vojna. Gospe in gospodje, jaz sem, in smo v procesu...
- Napada na Švedsko! - Kaj? -Je to šala?
Peter III., Hugo in general Velementov so zavzeli tri bataljone Fort Lanke
in danes jezdijo proti Švedski! Archie, takoj moli za zmago. Daj!
Seveda.
Gospod, pošiljam ti poslanico, da počastiš naše fante in jih ščitiš
in naj prelijemo reko švedske krvi,
na kateri boste pluli z zlato ladjo.
- Del z ladjo je čuden, a barvit. - Zgodaj je, mučim se. -Hura! -Hura!
Zapojmo rusko vojno pesem. Vrnili bomo monarhijo!
Vsi z mano. Petrov, začni.
Katarina, kakšna norost. Od kot pa to?
S Petrom ne počneva dovolj stvari skupaj. Zato Švedska.
V svoj repertoar si dodala skrivnost. Všeč mi je. -Agnes.
- Se lahko na kratko pogovoriva? - Seveda. Se vidiva, draga.
- Osupla sem. -Osupljivo je. - Kako je prišlo do tega?
Prepričana sem bila, da ne boste... So res na poti sem? -Ja.
Ti pa si tako srečna. Oči se ti tako bleščijo, da bodo še zagorele.
Hvala. Še sanjalo se nam ni, da boste to kdaj podprli.
Torej ste pred mojim noskom naredili načrt. -Jaz...
Hura. Sanjaj o Stockholmu. Kmalu se boš vrnila tja.
Kaj, pizda?
Carica? -Archie! Odlično. Živjo. Odlična molitev, zapomnila sem si jo.
- Zlata ladja na reki krvi. Čudovito! - Hvala. Čudna so pota Gospodova.
- Kot nenadna vojna na Švedskem? - Misliš, da Bog pomisli:
"Ne vem, kaj, jebenti, naj naredim." Recimo, da so moja pota čudna,
potem se bo vse zdelo vsemogoče in bo tudi tam logika, kjer je ni.
- Zanimivo teološko vprašanje. - Bog je moder. Imaš rad pistacije?
- Kupiti jih moramo. - Pugačevovo pismo imam. Ne bi pistacij.
Pripravljen je priti, se predati meni in Cerkvi
in biti v zaporu, dokler se ne dogovorite za konec vstaje. -Odlično!
- Se mi je zdelo. Polepšalo mi je dan. - Pripeljimo ga in jaz ga bom ubila.
To svetuješ? -To bi bilo za vse veliko olajšanje. -Super. Hvala.
- Ne, žalosten zgledaš. -Ne, jaz... - Super. Malo sem utrujena.
Aha, potem pa grem.
- Vas slečem za v posteljo? - Ne. Delo imam.
- Grigor, kaj se dogaja? -Nič. - Od 12. leta te že poznam.
- Zakaj si jokal? -Vse me je ganilo. - Lažeš. -Odjebi z mene.
- Prestrašen zgledaš. - Nisem. -Grigor!
Prsi mi bo razneslo. Fak!
V redu, kaj je? Dragi, kaj je? Žal mi je. Nočem biti nesramna.
- Bila sem, ampak nisem več. - Udari me v obraz.
Pofukaj me ali pa me udari. Ti izberi. Naredi nekaj! -Kaj je? -Poglej me.
- Ne, ne. -Strašiš me. - Ne vem, kako naj še živim.
- Kako to misliš? - Ni ga, George.
Koga ni?
Petra. Mrtev je.
- Kaj pa govoriš? - Šli smo do ledu, do jezera.
Vzel je vojsko in jebenega Huga.
Katarina in Peter sta se pogovarjala. Če bi molčal, bi še vedno...
Ni se hotel vrniti in imel sem slab občutek. Zato sem ji tudi rekel.
On je rekel, da sem nezvest, vendar nisem bil. Do njega nikoli.
Samo slab občutek sem imel. In padel je skozi led.
Kaj? Kaj to... -Konju se je vdrlo in stremena so ga povlekla.
Tekel sem. Jebeno sem tekel, pogledal noter in ga videl.
Zgledal je zmeden.
Kot: "Kaj, pizda?"
Potem sta izginila. Ni ga bilo več. Ni ga več.
Katarina je rekla, da se nam je samo zdelo, ampak ni res.
Nikomur noče povedati, jaz pa ne smem, sicer me bo ubila.
Jebeno nora je in jaz...
- Mrtev je? - Jebeno mrtev.
In ona to ve?
Nikomur ne smeš povedati.
Vem, kako te bom premagala.
Visoka žoga, prasica pretkana! Nisem je videla.
- Lahko igram? - Ja. Pazi na moje visoke žoge.
- Zavrtim jo, jebeno nevarna je. - Pazila bom.
MEDIATRANSLATIONS