Чукаха ли се?
Разочароващо...
Какво правя, по дяволите?!
Предполагам, че въпросът е риторичен,
но ако не е - обикаляш и си говориш под носа.
Какво ще правя днес?
Днес ще дадеш глас на безгласните.
Макар да не бива да слушаш поданиците си.
Кой знае какво ще кажат.
- Интересувам се от думите им. - Не е вярно.
Това е номер, в който си повярвала заради онзи американец
с палтото, пениса и хитростта си,
с която ти шепне: "Ние, народът" в слабините ти.
Това са моите ценности и трябва да убедя хората в тях.
За тази цел трябва да ги изслушам, да покажа уважение...
Екатерина, лъжи себе си, лъжи тях, но не лъжи мен.
Трябва да слушаш поданиците си,
когато крещят, докато ги изтезават,
скандират името ти
или прошепват името ти нежно, докато си между краката им.
- Много ми помогна... - Както винаги.
- Сарказъм. - Не прозвуча така.
Да зарежем обсъждането.
Тук има селяни, търговци
и благородници от всички краища на Русия.
Не мога да го зарежа
само защото може да се окаже провал и да унищожи репутацията ми.
Ти си императрицата.
Кажи: "Размислих. Отиваме да ловим бобри".
Ти си най-ужасният водач на света.
Говориш като човек, който не е виждал другарството,
което пробужда лова на бобри.
Всичко ще бъде наред.
- Радвам се, че не те убих. - И аз.
Много се вълнувам. Това е най-хубавият ми ден!
Полудя ли?
Това е нещо хубаво.
Това...
"Наказ: Идеи и мисли за обсъждането на новия кодекс
и подхода към администрацията на Нова Русия".
- Лесно се запомня. - И аз така мисля.
- Това беше сарказъм. - Не ми прозвуча така.
Какво има?
Неща, които искам да направя по време на управлението ни.
Добави ги към целите си.
"Маймуна за всяко село."
"Да прекръстя малините на "петърлини".
"Да се направи карпачо с всякакви животни
и най-вкусното да стане национално ястие."
Фантазьор.
Защо когато вляза изненадващо никога не правите бебета?!
- Това ме дразни жестоко. - Готова ли сте за най-хубавия ден?
- Боже! - Добре ли сте?
Отново съм в старите апартаменти на Петър Велики.
- Това е... - Да, новият ни дом.
Довечера ще пийнем, за да го отпразнуваме.
В главата ми влезе спомен как ме обладаваха до тази стена.
- Бях на четири крака на килима. - Боже мой!
Сменили сте леглото. Браво! Какви неща правехме на старото...
Няма нужда...
А тук ме беше сложил на лицето си, докато езикът му...
- Това... - Оргазъм ли е?!
Превъзбудих се.
В Е Л И К А Донякъде истинска история
Вие, народът
Така е по-добре.
Личинки. Истинско чудо на природата.
Вкусни са и върху филийка с малко фоа гра.
Дясната ми ръка се парализира, откакто ми даде да пия онзи разтвор.
По дяволите!
Трябва да започна да им слагам етикети.
Дал съм ви грешната.
- Ще премине. - Кога?!
Човешкото тяло е мистерия, така че не мога да ви кажа кога.
Но можете да ми дадете нещо, с което да ме парализирате.
Медицината е изкуство, а не наука.
Непрекъснато я наричате наука.
Какво прави, за бога?!
Тук има селяни. Проклети селяни.
Не мислиш ли, че е вълнуващо,
че има представители на всички класи и региони?
- Направо е зашеметяващо. - Не, не е.
Мисля, че е пълна лудост,
защото промяната не е хубаво нещо за благородниците.
Боже мой!
Проклетия Симиц!
В двора е.
Какво?
За да бъдат равни хората, за тях трябва да има
еднакви закони.
Селяни!
Добре дошли в бъдещето!
Дано сте харесали цитатите от "Наказ".
Много се вълнувам, че сте се събрали тук,
за да ми помогнете да съградим Нова Русия!
Нека за първи път чуем гласа ви.
Извисете го.
Е, предстои хубав ден.
До после.
- Коя беше тази? - Нямам представа.
- Ще ни убият, нали? - Не и ако правим каквото кажат.
Може да го направят за забавление.
Поне видяхме двореца отвътре.
- Днес е голям ден, императрице. - Да, архи.
Да говоря ли със селяните? Ще им кажа, че Бог е с вас.
Направих го. Посъветвах ги да използват гласа си
и да споделят мислите си.
- Искам да са искрени. - Интересна стратегия.
Като стана дума за стратегия,
днес победата е по-важна от въпросите.
- Разбрах. - Трябва да е нещо просто.
Когато това приключи,
те ще се завърнат у дома и ще разказват за Нова Русия.
Така ще постигнем промяна.
- Имаш три зърна. - Все пак имам кралска кръв.
- Аз имам шест пръста. - Фантастично.
Днес жена ти твори история.
- Луда е. - Чисто луда.
- Радвам се, че го виждаш. - Да. Да се вслушва в хората...
- Лудост. - Така е.
- Ти направи точно това, нали? - Да.
Моето наследство е на човек, който изгуби Швеция.
А твоето е на човека, който изгуби Русия
от жената, която изгуби Русия.
Само казвам. Не ме гледай така гневно.
Какво друго постигна? Царуването ти беше кратко.
Забраних брадите, но тя ги върна отново.
И исках да построя най-голямата църковна камбана в Европа,
но не я довършихме и...
Може би направихме толкова малко, че ще се заличим от историята.
Хуго, млъквай. Не ми пука. Имам други интереси.
Съпругата ми, детето ми. Защо тези коне не се чукат?
Григорий, къде беше, за бога?! Изпратих ти съобщение.
- Аз... - Добре че беше Хуго.
Наздраве за надеждността на кралете!
- Чукаха ли се вече? - Не и това ме обезкуражава.
Искам да създам своя порода европейски суперкон.
Странно ми е, че отново съм тук.
Мястото изглежда добре. А и императорът трябва да живее тук.
Просто аз отказвах, когато бях такъв,
но с Екатерина се нуждаем от свое място.
Трудно ми е да не го усещам тук.
Помня гласа му, който изпълваше всички със смях и страх.
Ние треперехме в ъгъла.
Григорий, престани! Запомни едно от мен.
Ние не обичаме да говорят за бащите ни.
- Болят ни стомасите. - Така е.
Погледни проклетия кон. Даже не е възбуден.
Пуснали сме романтична музика, запалили сме свещи.
Мислех, че вътре ще се почувстват по-уютно, но нямам този късмет.
Някой от вас трябва да го възбуди.
- Как? - С нежна ръка и страстен поглед.
Иска ми се, но имам малки ръце, които често се схващат...
Григорий, значи ти си нашият човек.
Искате да възбудя коня?!
- Григорий! Григорий! Григорий! - Григорий! Григорий!
Григорий! Григорий! Григорий!
- Григорий! Григорий! - Проклетият Симиц е тук.
- Какво? - В двора ли?
Мисли, че си мъртъв. Много хора го мислят.
Не съм!
Кой е Симиц?
Дълга история, която знаят само близките му.
Днес е денят. Обещанието е спазено. Кланям се пред вас.
Миришете великолепно.
Сякаш сте били в прясно окосена трева
и сте се окъпали с половин праскова.
Благодаря, Волтер! Въпреки че не съм правила тези неща.
Много жалко.
- Орлов би се гордял. - Благодаря.
- Днес мислех много за него. - Щеше да бъде доволен.
Дълго време вярваше във вас, докато накрая не се отказа.
Дойдох да ви пожелая успех.
Благодаря. Това е...
... грандиозен, безсмислен и егоистичен литературен клуб.
В свои води сте.
Явно сте спрели да се опитвате да ми се реванширате.
Да, императрице.
Вярвам, че аз съм права за всичко,
а вие се държите като кучка.
Мисля, че са почти готови.
Радвам се да видя това.
Благородници, търговци и селяни събрани на едно място.
Добре дошли в Наказ.
Тук сме, за да променим историята на нашата невероятна държава.
Отворете сърцата си, прочистете гърлата си.
Може ли селяните да не ни гледат в очите?
Смолни, седни!
Откъде да започнем?
Да бъдем смели.
- Боже мой... - Да.
Има ли някой, чийто близък да е бил убит?
Усетили сте тази болка.
Кой от вас е убивал и съжалява?
Знаете дълбоко в себе си колко нещастие сте донесли,
като сте отнели човешки живот.
Днес ще забраним убийствата!
Какво?!
С вас съм!
Ще му извадя очите,
ще си ги сложа на бюрото и цяла седмица ще им намигам.
- Само така! - Фантастично.
С теб съм, но се нуждая от малко контекст.
Отиваше на обсъждането.
Да.
- Какво правите? - По дяволите!
Не бива да прекъсваме Екатерина.
- Ще ги спрем само за минутка. - Да, но по-добре да не го правим.
Не е добра идея.
Ще изпълним въздуха с кръв,
докато тя произнася вдъхновяващи слова.
Ще го направим по-късно.
- Вие сте добър съпруг. - Старая се.
- Ще го убиете, нали? - Разбира се, Аркадий.
Що за странен въпрос?!
Императрице, при цялото ми уважение, какви ги говорите?!
Търговците задават същия въпрос. Какви ги говорите?!
Покажете уважение, магазинерчета!
Велементов...
Заплахата за убийство е в основата на всички договори.
Ще разчитаме на закона. Ще има наказания, мъчения, затвор.
И после просто ще си отидат?
Така всеки може да се измъкне от сделка.
Това са пълни глупости!
Това е измишльотина на императрицата, наконтена...
Разбира се! Идея, която заслужава да бъде обсъдена...
- Да. - Всичко трябва да си има цена.
Няма да знаем какво ни е струвало, докато не се освободим от това.
Аз имам въпрос.
Ако хипотетично
намушкам някого пет пъти в гърба, но той не умре,
никой няма да ме съди, нали?
Веднъж Игор сложи седем плъха в един чувал,
отнесе ги в полето и ги пусна да играят.
Но изведнъж между тях се появи недоверие.
На сутринта шест от тях бяха мъртви,
а един изглеждаше тъжен и разочарован от стореното.
Това сме ние в момента!
Това беше странна история.
Убийството се превърна в лесен отговор
на въпроси, на които просто не искаме да отговорим.
Това ще ни накара да търсим.
И когато намерим отговорите, душите ни ще се извисят.
Просто е. Вече нямаме право да се държим като животни.
Проклетият селянин пак ме погледна!
Смолни, затвори си устата, защото иначе ще те гръмна.
Заради един селянин ли?! Сериозно ли, Велементов?
- Погледни се. - Някой друг вижда ли иронията?
Селяни, искам да чуя какво мислите.
Само селяните печелят от това.
Опитват се да ни отнемат свободата да убиваме когото си искаме.
- Знаем какво ще кажат. - Разколви, седни долу!
Не сме ли се събрали, за да изкажем мнение?
- Объркана съм. - Селяни, говорете!
Ние...
- Ние... - Говорете.
- Избери внимателно думите си. - Казах им, че могат да говорят.
Благодаря.
- Ние харесваме убийствата. - Браво! Добри селяни!
Да, вярваме, че сегашната ситуация е идеална.
Браво!
Нямате нищо против да ви избиват безнаказано?
- Да, това е Божията воля. - Бог е казал: "Не убивай".
- Вие не вярвате в Бог. - Това не значи, че винаги греши.
- Вие можете ли да ни убиете? - Аз ли?
- Аз не съм... - Властта?
Разбира се, че можем.
Не обсъждаме това. Ще избием всички, ако искаме.
- Но няма. - Млъквайте!
Властта ще убива ли?
- Да, властта запазва правото си... - Това е абсурдно!
Не бива властта да решава съдбата ни.
- Свобода от тиранията. - Това не е тирания!
Така е думата, императрице.
На ваша страна съм, но малко се увлякох.
Ще гласуваме ли?
Гласуване! Гласуване!
Гласуване! Гласуване! Гласуване!
Не, трябва да подкрепим императрицата ни!
Трябва да я подкрепим, защото тя ни е изпратена от Бога,
за да ви превърне от животни...
Боже мой!
Очевидно е време за почивка.
Повикайте Винодел.
Браво!
Мина по-добре от очакваното.
Когато почувствам нуждата да убивам,
получавам ужасно главоболие, което само студената вода оправя.
Няма да се успокоите, докато не утолите жаждата за кръв.
Много мъдро, Аркадий.
Трябва да хапна нещо кърваво.
Готвачът да ми приготви фазан. Но да е суров. Сякаш сега е убит.
Нямам търпение да чуя историята.
Ти отивай да възбудиш коня, Хуго!
Ей, недейте да ми крещите!
Елате да се гушнем.
- Не искам да се гушкам... - Няма да ви гушка.
Хайде!
Скоро ще пролеете кръвта му
и сърцето ви ще се успокои.
Да, прав си, Хуго.
Днес е хубав ден. Той е тук и ще го убия.
- Чашата е наполовина пълна. - С кръвта му.
Фантастично!
Защо го правят?
- Страхотно. - Добре, чудесно!
Да отидем да възбудим коня.
Някой да ми донесе ръкавица.
Григорий! Григорий!
Нещата бяха на път да се объркат.
Бяхме на ръба на пропастта.
Да ме спаси точно Георгина...
Без убийства? Доста смело.
Искате да ни отнемете най-приятното забавление.
Трябваше да бъда смела.
- Такава сте си. - Именно!
Трябва да спечеля. Дали ще мога?
Или да кажа: "Да ходим на лов за бобри"?
- Ще можем да започнем отначало. - Ще се възприемат като загуба.
Не мога да повярвам, че селяните са против.
- По дяволите! - Почти всички са против.
Когато селяните оспорят думите на благородниците,
свършват в гроба.
Водени са от страха.
Аз мога да ви помогна.
Искам да говорят свободно. Затова съм ги повикала.
Искаме и да победим.
Да, затова сега говоря с вас.
Вървете и бъдете убедителни.
Какво правехте там?!
Бях пиян.
- Съжалявам. - Винаги сте пиян.
Не, има нещо друго.
Аз...
Кашлям по малко всеки ден.
Не се знае колко ми е останала.
Сигурно много.
Ще бъде интересна аутопсия.
Трябва да дойдете.
- Но не идвайте в бяло. - Бяхте ли при лекаря?
Знам какво е.
Знам какво значи.
Не, не.
Няма да го позволя.
Е, съмнявам се да има гласуване.
Всъщност имам доста врагове, така че по-добре без гласуване.
Трябва да си починете от задълженията.
Не, не. Лоша идея.
Имам само това.
Моля ви!
Бих паднал на колене, но няма да се изправя.
Добре, но...
- Ванилия. Миришете на... - Не го правете странно.
А гърдите ви са като сочни ябълки.
Гадняр.
- Намалете пиенето. - Ще се постарая.
- Обещавам. - И нека лекарят ви види.
Екатерина!
Да си остане между нас.
Скъпа?
Намерих това в коридора.
Нова Русия Екатерина Проклета
Глупаци!
Има и няколко страници, с които са си избърсали задниците.
Може би не биваше да започвам със закон срещу убийствата.
Срещу убийствата ли? Това ли е...
Исках нещо смело, което да показва амбицията ми
и капацитета ми да променя историята.
Такава си си.
Благодаря, че го каза, сякаш е комплимент.
Комплимент е.
Моят списък винаги е на разположение.
Много мило.
Ще възтържествувам.
Ще превърна идеите си в закони.
Ще спечеля. Ще успея.
Има само едно нещо. Днес трябва да убия един човек.
- Какво? - Заклех се да го направя.
Преди години изчезна, но сега отново е тук.
Опитвам се да забраня убийствата.
Съжалявам, но той е мъртвец.
Ако се опиташ да ми дадеш някакви аргументи против,
вместо любов и подкрепа, по-добре си замълчи.
Не ме ли слушаш? Рискувам всичко за една идея.
- Глупава идея. - Прекрасна идея.
- Няма да го убиваш. - Напротив.
Без убийства ли? Как ще разрешаваме споровете?
Има различни варианти.
Затвор, измъчване, отнемане на земята.
- Има хиляди варианти. - Звучат скучно.
Ако беше любопитна съпруга,
която се интересува от емоциите на съпруга си,
трябваше да питаш "Защо?".
Не ми пука защо.
Спъваше ме.
- Какво?! - Спъваше ме пред баща ми.
Бяха близки приятели
и когато с Григорий идвахме да се видим с татко,
докато ходехме към него той спъваше един от нас.
- И... - Спъвал ви е?
Шегуваш ли се?!
По дяволите! Обезглави го още сега.
Една жена в залата имаше лош дъх.
Трябва да убием и нея.
По-добре й дай малко мента, но все пак ти поставяш границите.
Главата ми ще гръмне.
След като ни спънеше...
Нима историята продължава? Само да си взема стол.
Татко се смееше, а Симиц казваше: "Може да ги опъна".
Скачаше върху нас, натискаше ни и се правеше, че ни опъва,
докато удряше главите ни в пода.
Ние се борехме, татко се смееше...
Какво?!
А понякога свършваше.
Боже мой!
Не можех да се изправя срещу него, защото татко...
Той го харесваше.
А и бях на 12 години.
Петър.
Когато баща ми умря, първата ми мисъл беше...
Е, първата беше: "Татко е мъртъв. Как ще живея?",
но втората беше: "Намери Симиц, изрежи пениса и ръцете му,
извади и изпечи очите му,
размажи лицето му и запали тялото му".
Поредността май е обърната.
- Скъпи... - Трябва да го убия, Екатерина.
Мислиш си, че така болката ще спре.
Ще спре.
Когато си мислех, че съм те убила, болката не си отиде.
Да, но ти ме обичаше повече, отколкото ме мразеше.
Няма да ти позволя да го направиш.
Притесняваш се, че ще те засрамя на обсъждането.
На добрия водач не му пука какво мислят поданиците му,
чужденците или който и да е. Важно е да следва сърцето си.
Гостите пристигнаха.
Добре, Лев. Един момент.
Запомни. Важен е само този момент.
Сега отиваме да се черпим и да гледаме как конете се чукат.
Ще бъда до теб.
Ръката ме заболя, а нищо. Много упорит кон.
Здравей. Няма да повярваш...
- Спри! - Какво?
Не казвай нищо.
Да си представим, че съществуваме само аз и ти.
Отиваме на езерото.
Ще плуваме голи през нощта, ще правим любов на лунна светлина
и ще пируваме.
Може да не е в този ред. Ако си гладен, първо ще хапнем.
Проклетият Хуго е отрова!
Наясно е, че го виждам.
Познавам Петър...
Майната му на Петър! И на нея! А ние?
Цял живот ли ще живеем в тяхната сянка?
Това риторичен въпрос ли е?
Не може ли тази вечер да не говорим за тях?
Трябва да бъда до Петър.
Не, не трябва. Няма нужда да правиш нищо.
- Напротив. - Мога да те слушам цяла нощ.
Какво искаш?!
Със съпруга ми сме поканени на гости на Екатерина и Петър.
Никой не вярва на глупостите ти, Георгина.
Сигурно долу има вкус на кисел плод.
Предупреждавам те, че ще те ударя.
Маря! Георгина! Млъкнете.
Григорий, тръгваме ли?
Аз...
Изглеждаш напрегната.
И двете знаем кого ще избере. Няма да сме ние двете.
Върви.
- Обичам те! - А аз те мразя.
Идвам, когато засрамя Хуго пред очите на Петър.
Е, зависи как се чувства Петър след посещението на Симиц.
И зависи дали ще има крем брюле
и дали Георгина ще иска да я оправиш с пръсти.
Всъщност ще ми дойде добре.
Обичам те!
- До скоро! - Григорий.
Симиц.
Убийте го.
Ще го направим.
Здравейте! Намерили са ви.
Императрице, не се държах добре със съпруга ви,
но след трите години в пустинята аз получих просветление.
Заслужавам да умра, но като чух думите ви днес,
вярвам, че промяната наближава.
Аз и осемте благородници, които водя от Владивосток
ви подкрепяме.
- Съпругът ми иска да ви убие. - Не бива да го позволявате.
- Как ще изглежда това? - Много зле.
Въпреки това му съчувствам.
Трябва да намерим начин да го успокоим.
На ваше разположение съм.
Радвам се, че ме разбираш. Добре, да вървим.
- Не ме водите при него, нали? - Напротив.
- Мисля, че това е ужасна идея. - Аз не мисля така.
Да се върнем на това, че си на мое разположение.
Искате ли питие? Изглеждате така, сякаш искате.
Напрегнат съм. Искам най-сетне да го убия.
Петър, синът на Петър Велики, моля ви за прошка.
Дайте ми нож за масло. Искам да го убия бавно.
- Дайте ми нож! - Знам, че ви нараних.
Много съжалявам! Ще ми простите ли някога?
- Не. - Убийте ме, ако искате.
Ще го направя.
Сам ще си взема ножа.
- Ужасно обслужване. - Императрице.
- Петър. - Екатерина, махни се.
Не го прави. Болката няма да изчезне.
Нека го убия и ще ти кажа дали е така.
Ако не отмине, значи си била права, ако не - аз съм бил прав.
Ще си направим един истински емоционален експеримент.
- Наука. - Драги благородници,
всеки момент кръвта на този мъж ще бъде пролята
и съпругът ми ще очерни душата си, а с нея ще повлече и нашите.
- Браво! - Млъквайте!
Тогава ще се уверите, че всички сме сами
и сме зависими от чуждата лудост и болка.
Всеки един момент може да ви бъде последен.
В живота ни няма хармония.
Искам да оставя тази Русия в миналото.
Давай, съпруже.
Развали ми преживяването.
Много съжалявам.
Исках да разсмея баща ви и се държах отвратително.
Млъквай!
Моля те!
Направи го за нас.
Ура за Екатерина Велика!
Ура!
И за Петър Трети.
Ура.
Не се доближавай до мен!
- Благодаря! Благодаря. - По-добре се махайте, господине.
Трябва ми питие. Григорий, къде си?
Коктейл с шампанско, водка
и специален коктейл с мента.
Къде е Григорий, по дяволите?!
Проклета прислуга. Никога не са тук, когато ти трябват.
Майната им!
- Този с ментата си го бива. - Нали?
Привлече интереса ми.
Мълчалив и потаен, но в теб има нещо.
- Обичам да слушам. - Аз също.
Ти си зает и богат мъж.
Тук си за два месеца.
Аз съм патриот.
Странно е как човек го побиват тръпки,
когато хората кажат така.
Аз служа на Русия.
Е, тя е Русия.
Твърди, че иска да чуе гласа ни.
Да, иска да чуе твоя глас, как изрича "Ура!" в нейна чест.
Опитва се да постигне нещо различно.
Най-сетне ще имаме думата в Русия.
Без убийства? Това е лудост.
Можеш ли да си движиш ръката?
Всъщност не.
Отрових чая ти.
Затова ръката ти се е вдървила, вие ти се свят и те болят гърдите.
Това е есенция от жълто цвете. Ако го помиришеш, припадаш.
А ако го погълнеш, бъбреците ти умират и ти след тях.
Без убийства. Какво ще кажеш?
- Аз съм само един човек. - Търговците те слушат.
Едно ухапване и ще се оправиш само за 30 минути.
- Змия? - Такава е природата.
Пълна е с въпроси и отговори, възприели напълно хаотична форма.
След малко ще започнеш да повръщаш.
Гледай да отговориш, преди да припаднеш.
Кажи ми какво си решил.
Да, добре. Давам ви думата си.
Известно е, че търговците не държат на думата си.
- Не ми се ще това да се повтори. - На мен също.
Змията ще те ухапе само веднъж. Познаваш семейството на Петър.
- Ние не даваме втори шанс. - Да, знам това.
Олекна ми.
А сега да те излекуваме. На бедрото или под мишницата?
Да се съблечем ли?
Да се съблечете ли?
Докато ни убивате, за да не се изцапат дрехите.
Императрицата няма да ви убива. Пощадени сте.
Виждам облекчение по лицата ви.
Въпреки това не подкрепихте
закона на императрицата против убийствата.
- Защо? - Мислим, че е вещица.
Носът й е малък, а кожата й е твърде бяла.
Има бенка на шията - вратата на Дявола.
Тя иска да ни изкуши.
Това е номер.
Иска да кажем, че мразим убийствата,
за да могат благородниците да ни убият.
- Тя променя Русия. - Не е избрана от Бог.
Значи все пак Го помните?
Бог.
Защото се държите така,
сякаш се молите на благородниците.
Тя няма да ни освободи, нали?
Може да не ни убиват, но все пак ни притежават.
Поне когато те убият, всичко свършва.
Оптимистичен поглед над нещата.
Позволете ми да разсея страховете,
в които сте се вкопчили.
Вечни мъки.
Запознати ли сте с тях?
Нека ви обобщя.
Ако тръгнете против моите желания,
ако тръгнете против желанията на императрицата,
която Бог очевидно подкрепя,
ще бъдете изпратени в преизподнята.
Горещи вълни от лава ще се удрят в тялото ви,
ще влизат в дробовете ви и ще ви сварят отвътре.
Скакалците ще влязат през всеки отвор в тялото ви,
ще стигнат до мозъка ви и ще драскат по очите ви.
Няма да има край.
Няма да има начало.
Ще има само страдание,
докато ножът прерязва ахилесовата ви пета,
горещ ръжен ще бъде вкарван
в задниците ви всеки час, докато...
Почакайте! Няма "докато",
защото няма да има край.
В Ада времето е спряло.
Но може да греша.
На някои от вас това с ръжена ще им се размине,
но бъдете подготвени за всичко.
Или послушайте Бога
и подкрепете императрицата,
защото тя върши Божията воля за доброто на Русия.
Изборът е ваш.
И в двата случая
Той ще разбере,
защото Той знае...
... всичко!
- Много си красив. - Недей!
А аз?
- Прекрасна си. - Знам.
Нали знаеш, че може да правим секс?
- Женени сме. - С Маря съм. Обичам я.
Правехме секс, докато се чуках с Петър.
Да, често го правехте пред мен.
Да, исках да усещаш, че сме заедно в това.
- Съпруже. - Вещице.
Благодаря ти!
Понякога е трудно да си женен. Но когато танцуваме...
- Лесно е. - Именно.
Не се ли чувстваш по-добре
от това, че не изцапа ръцете си с кръв?
Наистина намерих покой.
Поне засега.
Щастлив съм.
Именно!
Императрице, исках да ви кажа...
Видях, че сте в беда, и исках да ви помогна.
Но смелостта ви ме зашемети.
- Престорили сте се, че ви е зле? - Бях много убедителна.
- Явно сте добра лъжкиня. - Благодаря.
Не искам да сме приятелки.
След време ще видите, че обичам Русия.
Дълбоко в сърцето си искам да променим нещата.
Да.
- Крале! - Крале!
За бога!
- Какво? - Нуждая се от услуга.
Разбира се!
Често си помагаме.
Трябва ми лекарство. Не е за мен.
За кого е?
Иска ми се да ви запозная.
Все още не разбирам защо не го убихте.
- Не беше тук. - Наистина не беше тук.
Нямаше те.
Трудно е за обяснение, Симиц.
Да, но реших, че е по-добре да бъда добър съпруг.
Щастлива жена, щастлив живот. Наздраве!
А ти какво правиш тук, проклет рус евнух?
Обожавам топлината, с която ме посрещате винаги.
Отговорът е лесен - защото кралете се разбират най-добре, селянко.
Петър, ще го убием, нали?
Не знам. Може би е права и няма значение.
Кръвопролитието няма да изтрие миналото.
- Напротив! - Да, трябва да си отмъстиш.
Да се концентрираме върху конете.
Трябва да възбудите коня, за да оправи другия кон
и да създам суперкон, който да подаря на сина ми.
Мога да го гледам настоятелно. Обикновено помага.
Остави това на мен, Петър.
Трябва ни целия ни афродизиак. За коня е.
- А как ще правим секс? - Агнес, моментът е напрегнат.
- Имаме ли план, или не? - Да.
Но пак питам - как ще го вдигаш?
Обещавам, че когато съм спокоен, ще го вдигна.
Ако спечеля Петър, ще ми стане. Гарантирам ти.
- Знаех си, че ухае хубаво. - Вие ли сте? Изглежда зле.
Малко е инфектирано, но ще се оправи.
Пугачов ще надживее и хлебарките.
Аз съм Маря.
Тя ще открадне лекарство за гърба, за да мога и аз да съм отгоре.
Би било добре за интимния ни живот.
Намушкала ви е. Чудех се какво е станало.
Явно само ти си се чудела. Питие?
Искате ли да дойдете с мен на обсъждането утре?
Не, ако ме видят, ще ме убият.
- Проклетници. - Такива са.
Той е проклето чудовище, а тя е дори по-лоша от него.
- Искате ли питие? - Нямам планове.
- Наблюдавай Хуго. - Наблюдавам го.
Какво беше онова с "Аз обичам Екатерина"?
Нищо. Наистина вярвам в това, към което се стреми.
Тя ще промени всичко за нас.
По дяволите! Добра си.
Дори не мисля, че лъжеш, докато не се досетя, че си ти.
- Петър трябва да убие Симиц. - Знам.
- Иначе ще съжалява. - Знам.
Трябва да му помогнем.
Съгласна съм. Предлагам да правим секс.
Не, не искам.
Много си жесток.
Това ме кара да те желая още повече.
Не можеш ли да спиш?
- Аз не мога да спя. - И аз.
Може би това е знак, че трябва да се чукаме.
Толкова сме добри, че хората трябва да ни плащат.
Забавно е и е истина, но няма да се чукаме.
Стига, защо не?
Тя вече е част от мен. Усещам я с всяка част от тялото си.
Би било странно.
Може да си две неща едновременно.
Може да ме чукате и да я обичате,
а аз мога да съм с вас и да съм й вярна.
Не е трудно.
Трудно е да си във война със себе си.
Дори сега те гледам с тази рокля
и си спомням как те чуках толкова здраво,
че една от обеците ти падна и...
- Усещам болка в гърдите. - Тогава ме обладай.
Никой няма да разбере.
Не искам.
По дяволите!
Всичко, което имах, вече е притежание на друга.
И при мен е така.
Въпреки че ти още си момичето, за което изкачих дърво.
А вие сте момчето, за което сритах куче.
Дадох му най-силната шведска магия за ерекция.
Магия ли?
- Само почакайте. - Добре.
Хайде.
- Григорий, Хуго успя. - Определено.
Има ли нещо, което искате да изкоментирате?
Майната ви!
С други думи - не.
Снощи видях Симиц.
Гледаше самодоволно, когато мина покрай мен.
- Какво? - Гледаше самодоволно.
И издаде звук.
Какво?!
Прави го.
Трябва да го направим. Имаме план.
Боже, вижте това!
Не мога да си затварям очите.
Петър, Петър, правят го!
Определено не може.
И...
Готово!
Страхотно. Браво, Хуго. Григорий, да вървим.
- Къде отиваме? - По руски задачи.
Благодаря. Сега се разкарай, Хуго.
Тук не ми харесва.
По дяволите!
Е, как върви?
Вижте сама.
Добро утро! Приятен ден!
Значи сега ги е страх от вас, а не от благородниците?!
Страх ги е от Божия гняв.
Да бъдат убити от благородниците
е несравнимо с това да прекарат вечността в Ада.
Значи няма да говорят свободно, защото си ги уплашил?!
Търговците са на ваша страна.
- Какво направихте? - Подробности.
Да кажем, че в кръвта им има нова идея.
Добре, няма да питам.
Проблемът е, че никой не ми вярва.
Определено не подкрепят убийството.
- Видях го в очите му. - Просто ги изиграхме.
Това "благодаря" ли трябва да значи?
- На мен така ми се струва. - Забавно. Добре.
Сега остават благородниците. Те са две трети от всички.
- Какво мислите? - Не мисля нищо.
Предпочитам да знам, а виждам, че вие не знаете.
Рисковано е да има гласуване.
Ловене на бобри?
Ами ако победя,
излезем оттук и видим как съпругът ми убива Симиц?
- Това няма ли да е подигравка? - Дали ще го убие?
Не мисля, но винаги има риск.
Е?
Харесва ми загадъчността ви. Прави нещата по-драматични.
Вчера имахме интересна дискусия.
Ура!
Но е време да се концентрираме върху първия проблем.
Без убийства, нали?
Имам какво да кажа.
Да продължаваме. Това беше само бърза дискусия.
Ще го обсъдим по-късно, когато анализирам въпросите ви.
Ура!
А сега да гласуваме за приемането на Наказ.
Това е вълнуващ момент за всички нас...
Заявявам, че във всяко село в Русия,
без значение дали е малко, голямо, богато или бедно,
ще има по една маймуна.
- Да! - Прекрасно.
Да гласуваме.
- С това ще стане? - Гръкляна или в сърцето?
Винаги съм си представял, че го забивам в окото му.
Страхотно! Ще видите изненадата му.
Именно.
Но...
- Ако не го убия? - Няма логика.
Да го вържем за дърво, да го изтезаваме,
да оставим животните да го разкъсат
и всеки ден да се връщаме, за да го тормозим цял месец.
- Звучи натоварващо. - Да, така е.
Тя няма да разбере. Във всеки брак си има тайни.
- А в твоя? - Не.
Не, но ми се иска да имахме.
Здравей.
Ако изчезна,
жена ви ще разбере какво сте сторили.
Сега няма нужда да лъжеш.
Ти си ми приятел,
но...
Вие не бяхте единствените, когото тормозеше някога.
- След това става тихо и приятно. - Да, най-хубавото време.
- Усещането за покой е... - Върховно.
- Поздравления! - Маря, недейте.
Маймуните ядат плъховете като банани.
Това е нещото, за което мечтаехме, когато рискувахме живота си
и планирахме преврата срещу съпруга ви.
Моля ви, вървете си.
Искам да кажа нещо.
Значи да не казвам истината, когато я прозра?
Не сме ли свободни да казваме мнението си?
Кажете го, ако мислите, че си струва да бъде чуто.
Днес Симиц го нямаше.
Забелязахте ли го?
Приберете се у дома. Днес беше голям ден.
Сигурна съм, че отдаденият ви съпруг ви приготвя вана.
Баня с кръв. Щеше да е остроумно, ако не го очаквах.
- Какъв ден! - Да.
Победи.
Предполагам.
Във всеки град ще има маймуна. Това си е победа.
Убил си го.
Григорий го застреля.
А ти?
Трябва да поспиш.
Превод ВЕСЕЛА ПЕТРОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО