Nagy Katalin cárnő!
- Hurrá! - Hurrá!
Az előző évad tartalmából:
Apa leszek! Életemben nem örültem ennyire.
- Én nem is akarok cár lenni. - Nem?
Mostantól Oroszország cárnője vagy.
Forral valamit.
Elcseszi, megalázkodik,
szerelmemre és nagy farkamra vágyik majd.
Pompás terv!
Hasonmások? Ahhoz rusnyák vagytok. Te talán...
- Az őrök beveszik? - Úgy fest. A nyakigláb kiverte nekem.
- Alkossuk újra Oroszországot! - Igen!
Ki kell vennem a részem az uralmából.
Orlov hatvan lyukat akar önbe vágni,
aztán jön a só, a méz és a hangyák.
Egy részét még élvezném is.
- Fiú! Farka van! - Emberi farka?
Sosem dugtam lóval!
Pálnak csináltam igazi medvékből.
Szóltál, hogy jövünk?
Míg ők azt üvöltözték, hogy "Le Hugó királlyal!", én levelet írtam.
Maradhatnak.
- Az uralkodásban nincs megállás! - Aztán egy nap mégis van.
- Georgina, miért jöttél vissza? - Szeretőm van.
- Ki az? - Marial.
- Ő a kuzinod? - Egyúttal a jegyesem.
- Micsoda? - Nem akarja, hogy leszopjam,
és befogja a száját a barmoknak, akik férjhez akarnak adni.
- Tényleg együtt vannak. - Péter az én nagy szerelmem.
Az arcodra ráülhet, a trónodra nem.
A törökök betörtek határ menti területeinkre.
- Szultán... - Csoda, hogy Péter puncifüggő?
Katalin anyja van itt.
Izgalmasnak talállak.
Egy nő nem olyan férfi mellett köt ki, aki dugja az anyját.
Ezt igyekszem elkerülni.
Összetörtem hitvesem szívét, mint hód torka az egeret!
Megölte az anyámat!
Bízott a párkányban, az ölte meg.
Jó estét, hölgyek és urak!
- Mit művelnek? - Letartóztatni őket!
- Engem ne! - Hagyd békén!
Pugacsov.
Kurvára fáj!
Akadtak nehézségeink.
Úgy fest, a házasság nem könnyű.
Volt némi vérontás.
Meg akart ölni. Sok szúrással.
Megdugta anyámat. Sok dugással.
- Igyekszünk előrelépni. - Fátylat borítani a múltra.
Új napra ébredni.
24 ÓRÁVAL EZELŐTT
Jó reggelt!
Hát...
ezért alkotunk mi tökéletes párt.
Ma nem érzem tökéletesnek magam.
Gyere, feküdj vissza!
Meg kell fürödnöm.
Kifordultam önmagamból.
- Vagy sosem voltál ennyire önmagad. - Csak rossz napom volt.
Farkaséhes vagyok.
Az öldöklés teszi. Egyszer megöltem három fickót,
aztán megettem egy gránátalmával töltött libával töltött rénszarvast.
- Kurva finom volt! - Inkább hagyjuk ezt.
Amúgy gratulálok a szultánhoz!
- A gondolatára is feláll. - Meg akart ölni.
De nem tette. Hurrá! Ez jó hír neked!
Rossz napom volt, amiről természetesen te tehettél.
Mert megdugtam anyádat.
Lehetne, hogy ezt nem mondjuk ki hangosan, soha?
Jó szabály a jövőre nézve.
A jövő... Milyen lesz? A tegnapiak után én...
Semmit sem értek.
Summázva: nem akarjuk megölni egymást, ez tiszta sor,
tehát afféle "boldogan éltek, míg nem nem haltak" jövő lesz.
- Sok szilvatánccal és szexszel. - Mi a tököm az a szilvatánc?
Örülök, hogy beleestél elmés szócsapdámba.
Rituális tavaszi tánc.
Orgiát tartunk hajnalban, miközben szilvák potyognak ránk a fákról.
Hát persze.
Országot kell vezetnem. Nem fogok szilvatáncolni, baszki.
Sokkal erősebb uralkodó lettél.
- Most már kurvára félnek tőled. - Nem akarom, hogy féljenek.
Éppoly ügyesen bánsz az éles késsel, mint az éles szóval.
És kissé elmebajos voltál, ami...
igazán izgató volt.
El kell temetni a múltat, különben nem tudunk továbblépni.
Akkor eltemetjük.
Bocsáss meg! Lehetnek még dühkitöréseim néha.
Megértem.
Nekem most...
dolgom van.
Igen, persze.
Követelem, hogy engedjék szabadon a feleségemet!
Baszki!
Erről megfeledkeztem.
NAGY KATALIN - A KEZDETEK 3. ÉVAD 1. RÉSZ
A GOLYÓ VAGY A MEDVE
A picsába!
- Baszd meg! - Ezt hajtogatod.
Jól summázza az érzéseimet.
Melyiket fogod választani?
A golyót vagy a medvét?
A medvével van esélyem.
Arra, hogy kínok közt halj meg, miközben a tüdődet rágja.
- Biztos legyőzte már valaki. - Ilyesmire nem emlékszem.
- Baszd meg! - Marial!
Éhesek.
Helyes. Ez a lényeg, nem?
Minő nagyszerű nap!
Egy pillanat!
Ha netán elfelejtettétek volna,
Péter halott!
- Hurrá! - Ne hajtogasd ezt, baszki!
Jócskán elmúlt hajnal.
Gondolom, elaludt.
Nagy nap volt számára. Megölte Pétert.
- Kezdjük el! - Azt mondta, hogy várjuk meg.
Keressük meg, Orlov.
Utálok olyanokat nézni, akiket pólyás koruk óta ismerek és meg fogok ölni.
Különös nap a mai.
Nagyszerű nap, Velementov!
Kezdetét veszi a jövő!
- Nem semmi látvány volt. - Kissé elfajult az éjszaka.
Nem tudtam szembenézni azzal, ami történni fog.
Szégyellem, hogy így leskelődtem.
Pedig láttam, hogy egyszer majdnem csatlakoztál hozzánk.
Bűnös lélek vagyok.
Bocsáss meg magadnak rögvest! Én mindig azt teszem.
Remélem, Madame Dusenova hasonlóképp érez
azok után, amit vele műveltem.
Évek óta nem voltam ilyen tébolyult.
Nagyon izgalmas volt!
Egyúttal mélyen elítélendő.
De mégis izgalmas!
Csak hogy elmeneküljek a valóságtól. Félek ettől a naptól.
Itt orgia volt, és meg sem hívtatok? Ez illetlenség!
Kedvesem, te élsz!
Igen, pedig ötször szúrt meg, baszd meg!
- Ahhoz képest jól néz ki. - Nem értem.
Ráadtam Pugacsovra a kabátomat. Megérzés volt.
De még akkor sem hittem el. Láttad, mit művelt a menyegzőn.
Azonnal belezúgtam. Nagyon szeretjük egymást,
mégis bevetettem Pugacsovot, mert hát sose lehet tudni.
Aztán... rám rontott, mint egy vadállat.
Feláll, ha csak erre gondolok, de akkor is megkéselt!
Igyekszem fátylat borítani a múltra, de ha buta volnék, már nem élnék.
- Ez barack? Jól esne egy. - Ne azt!
Félek megkérdezni, de...
Katalin meghalt?
Nem. Magányos volt, összetört, bámult engem, én is őt,
aztán egymásnak estünk, és...
Nem, baszki! Ez a kapcsolat néha túl bonyolult.
Mindketten életben vagytok? Ez pompás!
A szerelmetek erős. Minő boldog nap ez!
Fogjuk rá. Erre nem tudok rájönni. Valóban az?
A reggeli alatt az evőeszközöket lestem,
közben ő hódhúst meg libanyakat falt. Hogy tudnék így élni?
Most is meg akarja ölni a rabokat?
Miféle rabokat?
Jó reggelt! Micsoda nap!
Most, hogy halott, munkához láthatunk!
Bocsánat, de mindig is úgy éreztem,
hogy amíg ő életben van, ön nem vezetheti az országot.
Engem elszomorít. Ismerem szaros kölyök kora óta...
Ha siratod, lepuffantalak.
Megvártuk a kivégzéssel, ahogy parancsolta.
Igen...
Néha,
ha úgy adódik...
Én... írtam egy sajtónyilatkozatot, amelyben bejelentjük a halálát.
Beszélnünk kell. Húzzatok a picsába!
Nem!
- Nem! - A kurva életbe!
Felség!
Meg tudom magyarázni.
Látom, megkönnyebbültél, Orlov. Én is.
Szerintem mindnyájan. Új nap ez, a megbocsátás napja.
Letartóztattad a barátaimat. Engedd el őket!
- Te nekem ne dirigálj! - Le kell ülnöm.
Az udvar nagyon izgatott "a golyó vagy a medve" miatt.
- Mi az "a golyó vagy a medve"? - Eldönthetik,
hogy lövészosztag végezzen-e velük, vagy medve marcangolja szét őket.
Ha elszöknek, túlélik. Én találtam ki.
- Erre nem adtam parancsot! - Azt hittem, az udvarnak tetszene...
Tegnap éjjel embereket öltünk.
Az udvartartásból eltávolítottuk összes ellenségünket!
Kiabálsz az úrnőddel?!
Ha lefújja, gyengének fog tűnni, és már mindenki fellelkesült.
Nyugi, bízd ide! Nem fogja megölni a barátaimat!
Megoldom. Hozzám lojálisak,
így hozzá is lojálisak lesznek, mint én.
Bocsánat. Tényleg megöltem. De kiderült, hogy nem ő volt az.
Aztán meg a szívem...
- Nehéz elmagyarázni. - Elkezdtünk valamit.
Véresküt tettünk,
mégsem értünk el semmit, bassza meg!
Még a puccs sem sikerült! Nem vált be semmi, amit ön tett!
Ön egy csődtömeg, és ostoba voltam, hogy önre pazaroltam a reményemet!
Dehogy ölt meg! Szerelmünk szeszélyes, de erős!
Ajánlom, hogy ne légy csalódott!
Hurrá, Péter cár!
- Megtöltve hozd vissza! - Úgy lesz.
Mind megkönnyebbültünk. Micsoda nyelv! Félig gyík vagy.
Kibaszott macskajaj!
Sosem kapom meg Katalintól, amit akarunk.
Tudom. Péter legalább reményt adott.
Hugó, Ágnes! Később majd vadásszunk!
Pompás ötlet!
- Életben van! - És mi is!
Meg akarlak dugni a falnál!
- Minek a fal? - Hát, egy kis támaszték...
Tudom, tudom...
Halottnak hittetek, és most örömötök zavarba ejtő.
Kibékültem a cárnővel. Fegyverszünet, szerelem.
Hát te élsz?
Bassza meg! Nem ölt meg?
Élek!
Megdugtad és megölted az anyját, mégsem ölt meg?
Én megdugtam,
de a gravitáció ölte meg, és igyekszünk kerülni a témát.
Katalin szeret. Illetve fogjuk rá.
Bevetettem Pugacsovot. Öt döfést kapott helyettem.
- Meg akart ölni? - Nem rágódunk ezen.
- Kutyaszorítóban vagytok. - Ötször?!
De megbánta. Igen, láttam a szemében.
Túljártál az eszén, és belefáradt a harcba.
- Öt döfés az sok! - Három felett minden fárasztó.
Ez igaz. De nem akar holtan látni. Megdugtam az anyját.
Ha nem akart volna megölni, nem tisztelném és nem szeretném.
Elég. Fogjátok be a pofátokat! Segíteni jöttem.
Akkor elmehetünk?
Megjegyzem az összes rohadékot, aki eljött megnézni!
- Még nem mehettek el. - Micsoda?
Még mindig nem bízik hűségetekben,
és az udvarnak látnia kell, hogy ti, árulók megbűnhődtök.
De hozzád hűségesek vagyunk, utáljuk azt a picsát, és a halálát kívánjuk!
De most, hogy kibékültetek, már nem kívánjuk, igaz?
Vagy csak tegyünk úgy, mintha nem kívánnánk?
Beszélnem kell vele. Ez tévedés. Tán azt sem tudja, hogy itt vagyok.
Az a kurva Orlov önállósította magát!
- Katalin tudja, hogy itt vagy. - Értem.
Úgy vélem, szükségünk van tőletek egy hűséget bizonyító gesztusra.
- Így van. - A medvét válasszátok.
Micsoda? Darabokra tép minket!
Fel kell ajánlani gyorsan valamit, ami leköti a figyelmét.
Tegyétek a karotokat a szájába.
A csont összetörik, kap egy jó adag artériás vért
és jó adag húst egyszerre.
- Ezzel ellesz, ti meg elmentek. - Eltántorgunk.
- Remek terv! - Kösz.
- Ez szarkazmus volt! Őrültség! - Dehogy! Csak el ne ájuljatok.
Mert akkor jön a szervdarálás. Pajzsmirigy, máj, vese. Medve-éden.
- Nem! - Istenverte hülye!
- Kiutat ajánlok! - Találj ennél jobbat!
Ha Katalin valóban szeret, megkegyelmez! Beszéld rá!
Naná, hogy szeret! Jól van, ti hálátlan kurvák!
- Madame Gyimova! - Petra! Ügyesen lebuktál.
Idegesnek tűnt. Gondoltam, így a legjobb.
Mi hírt hoztál?
Még nem haltak meg. Majd alkonyatkor.
És naponta kutatnak majd lehetséges árulók után.
Értem.
- Biztos azt hiszik, önt is elfogták. - Értem.
Önnek különleges halált tervez, de szerelmes önbe.
És lehet, hogy a cár meg sem halt, bár egy sajtónyilatkozat ezt állítja,
és Karlov látta kijönni a palotából. Tele volt szúrt sebekkel.
És megint van valami járvány,
és Orlov megerőszakol mindenkit, aki az útjába áll. Szájba.
Baszki!
Sok az őrült beszéd.
Nem várhatom a halálomat ölbe tett kézzel.
Szeretkezhetünk, hogy elüssük addig az időt.
Érzem, hogy néz fürdés közben.
Nem nézlek, de kedves tőled.
Dobd ide a Rousseau-kötetet!
Amikor azt hittem, hogy meghalt,
éreztem, hogy szó szerint meghasad bennem valami.
A szívem és az agyam meghasadt.
Aztán egyszer csak ott állt előttem,
és minden újra helyreállt, a szívem hevesen vert...
És teljesnek éreztem magam.
De aztán felébredtem, és minden romokban hevert. Én is.
És miért? A kurva szerelem miatt?
Egyszer zuhogó esőben mezítelen lovagoltam
körbe-körbe Nagy Péter ablaka alatt,
és trágár népdalokat énekeltem, hátha kinéz.
És, kinézett?
Ki, aztán még három órán át lovagoltam és vártam, hogy kijöjjön.
És, kiment?
Aznap nem, de tüdőgyulladást kaptam,
és mialatt lábadoztam, eljött hozzám,
én meg kivertem neki, miközben levessel etetett.
Annyira gyöngéd volt!
Engedtünk a szívünknek. Ez bocsánatos bűn. Nem tettél egyebet.
Igaz.
Mit csináljak a rabokkal?
Megöljem, megkínozzam vagy engedjem el őket?
Ebben a sorrendben semmiképp.
Nagyon mókás, érsekem.
Nem ölhetek embereket hidegvérrel!
Én nem ilyen vagyok! Nem ilyen országot akarok!
Gondoltam, írok egy beszélyt a megbocsátásról.
Új fejezetet nyitunk, és elengedem őket.
Látom a szemükben.
Naiv vagyok.
Azt hiszem, megváltoztathatok embereket érvekkel,
pár velős szó megnyitja majd szívüket és elméjüket,
megértik, hogy ez jó dolog, és áldozatokat hoznak érte.
Olyan édes!
- Kedves ötlet. - De kudarcra van ítélve, igaz?
Mert ha nem vagyok képes rá, ahogy tegnap sem,
és rám tört az emberi lét valósága, tőrt ragadtam és támadtam.
Mi hát a megoldás?
Talán önök ketten.
Mi ketten?
Mihez kezdjek a rabokkal?
Látják?
Nincs semmiféle ideológiai álláspontjuk.
Csupán elemzik a helyzetet, hogy mit akarnak elérni,
és ehhez hogy idomítanák a cirkumstanciákat.
Se morál, se filozófia, csak győzni akarnak.
- Kezdi felfogni, igaz? - Valóban!
Szörnyű, hogy így vélekednek,
de mi lenne, ha kihasználnám ezt, hogy elérhessem céljaimat?
- Ki akar használni engem? - Úgy bizony.
És bízik abban, hogy segítek elérni a céljait?
Önök a lelkük mélyén csak önmagukhoz lojálisak.
De mindketten őszinték velem, akár ínyemre van ez, akár nem.
Mindössze ennyit kérek.
Orlov és Velementov segítettek eljutnom idáig,
de többre nyilván már nem képesek. Önök viszont, úgy érzem, igen.
Ha a te érdekedben cselekszünk, jobb, ha nem tudsz minden lépésünkről.
Nem válogatunk az eszközökben.
Azt akarom, hogy erre tanítsatok meg. Magamtól nem tenném.
Talán téveszmés optimista vagyok.
- De ezen változtatni fogok. - Egy dolgot meg kell ígérned.
Amikor tevékenykedünk, kiállsz értünk, és bízol bennünk.
Úgy lesz.
És biztos túlszárnyalom majd önöket ebben.
Egy kis okítás persze kell.
Híres önbizalma még a régi.
Mindezt Oroszországért teszem.
Ők nem akarják.
Az sem érdekelte őket, hogy Péter vagy én nyertem-e tegnap éjjel.
De magamnak tett ígéretemhez híven jó uralkodó leszek, ha beledöglöm is.
Egy újabb beszély. Jesszus, ez beteges!
Jól van. Indulás!
Rousseau!
Meg kell tisztítanunk társadalmunkat a mételytől!
Szívesen felolvasnám a kivégzés közben.
- Végezzem ki a rabokat? - Muszáj, baszki!
Érdekes. Abból, ahol az esküvőn ült, úgy tűnt, Péter pártját fogja.
- Engedelmeskedtem az ültetőkártyának. - A kártyának?
A több évnyi udvari nevelés eredménye. Ettől akarunk megszabadulni.
Szakítsunk a múlttal és írjunk új jövőt, felség,
amiben már csak az észnek és a haladásnak engedelmeskedünk!
Az öné a szívem,
és a hűségem.
Őt miért nem tartóztatta le?
Mert a szívembe látott és tudta, hogy hiszek!
Új embert faragott belőlem.
Hízelgő volt tudni, hogy sikerült.
Nem téved. Valóban más ember lettem.
És amikor beszélgettünk, látta, hogy valóban hiszek.
Boldogan végignézem, hogy lelöveti szeretett hűtlen barátaimat,
önért és az új Oroszországért. Hűtlenek lettek az ügyünkhöz!
- Mily szenvedélyes! - Szédítő!
- Akkor kezdje ön! - Micsoda?
Micsoda?
Ölje meg ön az elsőt. Tatjánát javasolom.
Inkább Grigorijt.
Őt talán gyűlöli, mert újabban sok időt töltött Marialban.
Én...
- George? - Persze. Örömmel.
Bár eszembe jutott volna!
Akkor menjünk!
Katalin!
Katona! Adj fegyvert Georgie-nak!
Le foglak lőni.
Jaj, de vicces!
- Nem ölhetsz meg ezekkel a barmokkal! - Barmok? Szeretlek!
- Hagyjál már! - Mi a faszt művelsz?
- George! - Éljen Nagy Katalin!
Baszd meg!
Hát, ez váratlan volt.
- Mi az isten? Meglőtted! - Baszki!
- Kibaszott vadállatok! - Fogadd a hódolatot!
- Meglőttél, te picsa! - Bocsi, ez itt még Oroszország.
Elég!
- Biztos? - Azt mondta, elég!
Menjünk!
- Ez meg mi a fasz volt? - Jól vagy, Tat?
Kilyuggattak, Arkagyij! Szerinted?
Ez nagyon aggasztó!
Istenem!
Tudod, anyád nem egy hidegvérű gyilkos.
Nincs szíve ahhoz, hogy megölesse azt a sok embert.
Kivéve persze a tegnapit. Azt mondja, rossz passzban volt.
Elragadta a hév. Ezért, Pál, megnyugodhatunk,
és megehetjük ez a vörösborba és borókába áztatott szarvashúst.
Megvárjuk őt hűségünk jeleként.
- Jó reggelt! - Istenem!
- Meglőtték. - Valószínűleg túléli.
Ne mondogassa, hogy valószínűleg!
Egy ismeretlen patogén megölheti, egyébként valószínűleg túléli.
- Ő az egyetlen? - Eddig igen.
- Az ablakot! - Ne! Ne!
Új nap, új fejezet, Orlov.
Lapozz!
Elég a vérontásból!
Nem ezt értettem agyafúrt mesterkedés alatt!
Nem hittem volna, hogy lelövi.
Hát, rácáfolt a blöffödre. Szóval, ki vert át kit?
Mindenki mindenkit. Hát nem érted?
- Azon tűnődjünk, miért lőtte le. - Hogy bizonyítsa hűségét irántam.
Vagy retteg attól, hogy megölöm, vagy valóban lojális.
- És? - Hogyhogy "és?"
Nagy árat fizetett érte.
Lelőtt valakit a másik oldalon,
így elhatárolódott tőlük, amitől ő is, ők is meggyengülnek.
A tömeg meg vért látott, tehát jó móka volt.
Ezt nem akarom!
Tudom, de ebben már állást foglaltál.
Megteszi addig, míg találunk valami elegáns megoldást.
Számukra az erőszak örömforrás, zavarba ejtő,
George szerepe benne pedig érdekfeszítő.
Emiatt úgy fest, hogy kínzod a többiek lelkét,
így most nem gyengének, hanem agyafúrtnak tűnsz. Hurrá.
Ezzel időt nyertél.
Igazad lehet.
De ez a gondot meg nem oldja, és a kibaszott rumli megmarad!
Erzsébet!
Vinodel!
Beszélnünk kellene a tegnap estéről.
Valóban? Csak nem...?
Amiket műveltél velem...
Igen, kissé szertelen voltam. Ugye nem okoztam maradandó sérülést?
Én a sérüléseket, amiket egy forró éjszakán szereztem,
a több napig tartó enyhe fájdalmat gyakran kellemesnek találom.
Belém lőttél valamit, és ahogy így nézlek, újra meg akarlak kapni.
Javaslom, hogy most rögtön, utána pedig talán óránként.
Természetesen az ajánlat hízelgő, de az ilyesmit rotációban csinálom.
Férfival, aztán nővel, két férfival és egy nővel, aztán egy fadarabbal.
Saját kezűleg, erdei környezetben, egy vonakodó őrszemmel
és egy magával játszó jobbággyal, miközben tortát eszem.
- Talán egy-két hónap múlva. - Meghághatnálak.
Mint mondtam, egy hónap múlva vegyél le a lábamról,
követelj engedelmességet hajrángatással,
fekete ópiumba mártott nyelvvel, és akkor kötélnek állok.
Lehet, hogy beléd zúgtam.
Az nem az én műfajom.
Ez nem jó!
Mindig is beszélni akartam veled. A katonák a gyengém.
A hadi beszámolók felajzanak.
Hát, én nem... Igen.
- Íme, egy igazi katona! - És micsoda férfi!
De nem a vágy tárgyaként akarok tekinteni rád,
dacára annak, hogy férfiasságod hegye majdnem a vízfelszínig ér.
- Nem, én... - Nos...
Figyelemmel kísértem a svédek elleni hadjáratod. A katonáink megőrültek.
Dróton rángattad őket.
Megnyertem volna az utolsó csatát, de Katalin békét köttetett Péterrel.
Bevonultál volna Stockholmba. Minden és mindenki a tiéd lehetett volna.
Még ma is kísért.
Tudtam, hogy győzhetek.
És kurvára elszomorít a tudat, hogy e győzelem nélkül halok majd meg.
Én lehettem volna a hadizsákmány.
Téged nem lehet a zsákmány szóval illetni.
Melyikkel lehet?
Tündöklő.
Kiművelsz a háborúból?
Persze.
Hogy lehet kettévágni egy ágyékot egy erős kardcsapással?
Ez izgat.
És talán hazám nincs többé,
de hobbim azért lehet.
Jó végre rendesen megismerkedni.
Valóban.
Amúgy ez megnyerő farok.
Köszönöm...
- Hogy ment? - Szerinted?
Csodálatos!
Öt lovat!
És némi elemózsiát.
Kilovagolsz, kedvesem? Mehetek én is?
- Hazudjak, vagy úgyis tudod? - Megszökteted őket.
Ők a barátaim. Katalin megbocsátja. Szerelmünk hatalmas.
Elnézte, hogy megdugtam és megöltem az anyját. Ezt is elnézi majd.
- Mindenkinél betelik a pohár egyszer. - Általában az anyahágásnál.
Pár belorusz tartományt leszámítva ez igaz is.
Na de mit is akar Katalin?
- A hűségüket. - Tévedsz. Nem akar egyedül lenni.
Tegnap magányos felhő volt egy idegen ajkú varjakkal teli égbolton,
mégis azt hitte, tegnapelőtt az ég tele volt felhőkkel.
- Bonyolult metafora. - Mérhetetlenül magányos volt.
A szerelme elárulta, a legjobb barátja hazudott neki,
a csapata cserben hagyta,
filozófiája zátonyra futott egy török vérengzésben,
elméje megtört mindezek súlya alatt,
miként optimizmusa, arroganciája és az emberi jóságba vetett hite is.
Ő azt mondta, pocsék nap volt.
És most, amikor azt reméli, sikerül talpra állnia valahogy,
újra hátba szúrod őt.
Nincs ínyemre ez a társalgás.
Táncoljak szokás szerint, hogy jobban tessen neked?
Nénikém!
Jót tenne némi könnyedség az udvarnak.
Adjuk parancsba, hogy táncolni kell egy napon át.
Mily csodás!
Nem hagyhatom, hogy a barátaim meghaljanak,
ő viszont nem engedné el őket.
Majd szerzel új barátokat. Az emberek imádnak.
- Ez igaz. - Katalinból nincs több.
- Jogos. - Most tovalejtek.
Mivel kategorikusan és katasztrofálisan érveltem,
csakis mosolyoghatsz bölcsességemen és megeheted a makaront, amit adok.
Kurva jó ez a makaron!
Felség!
A lovak.
- Maradjak? - Ne.
- Felség! - Kátya!
Nos... kezdenem kell valamit a rabokkal, igaz?
Azt hittem, bocsánatot kérni jött.
Arra készültem. De gondoltam, a rabokkal kezdek.
Nos?
Hát igen. Bocsásson meg!
Miért is?
- Azért, hogy nem öltem meg őt. - Hogy nem bírta megölni.
Hogy nem is fogom.
Megállapodtunk.
Véresküt tettünk eme pamlagon. A vér láttán el is ájultam egy időre.
Emlékszem rá.
Ki tudunk egyezni?
- Ez itt a kérdés. - Halott?
- Orlov! - Akkor nem tudunk.
Fura. Önnek hála, kiszabadultam Péter börtönéből,
amibe ön azonnal besétált, miközben egy vidám dalt énekelt.
Azt hittem, ön nagy változást ér majd el.
De ön csak egy szeleburdi, szerelmes, farokmániás gyermek csupán.
- Megnehezíti a dolgot, Orlov. - Talán csak bánatos vagyok.
Nem vettem észre az ön hibáit.
Igen.
Én sem az ön hibáit.
Sok mindent hagyok magam mögött ma.
Úgy fest, ön is ezek közt van.
Jól vagy?
- Nem tudom elhinni, hogy rálőtt! - Hát igen.
George a maga irháját menti. Ő ilyen.
Lelőtte a nejemet!
Menjetek haza, ti állatok!
Utálom ezt a napot.
Ha nem jár el a szád, nálad dughatnánk,
miközben az urad a szomszéd szobában játszik önfeledten!
- Engem okolsz? - Mert a te hibád, baszd meg!
- Sajnálom. Feszült vagyok. - Én is sajnálom.
És ha Tatjána meghal?
A gyerekektől megőrülök. Nem akarom nevelni őket!
De megható!
Lóra, pöcsök!
Péter, Péter, Péter!
- Gyere, Marial! - Nem mehetek. Úgysem fog megölni.
- Kockáztatni akarsz? - Fogjuk rá.
Kérlek! Engem meg fog ölni!
De ha elfutok, az nem azt bizonyítja, hogy veled vagyok?
Velem vagy, nem?
Altatót! Nagyon erőset.
Ha ezt megissza, izzó vassal is bökdöshetném, arra sem ébredne fel.
Felejtenék, ha lehet.
Adjon egy percet!
Peter az erdőbe menekítette a rabokat.
Persze utánuk megyünk.
Megtaláljuk őket.
Nem kell.
Tessék?
Hadd fussanak!
Ahogy óhajtja.
A szerelem ára a bánat.
A nejem mondogatta ezt.
Azt hittem, engem piszkál vele, de már tudom, úgy általában értette.
Legtöbbször fizikálisan támadt rám, nem metaforákkal.
Igen.
Igaza volt.
Felséged egy szekrényben ül.
Ha megláttalak volna és késsel rontottam volna rád, megöltél volna?
A túlélés a legelemibb ösztönünk. Ezért nem ítélhetsz el.
Én sem rovom fel neked, hogy ötször megszúrtál.
- Pugacsovot. - Azt hitted, én vagyok az.
- Igaz. - Ettől megrendül az ember.
Hogy bízhatnánk egymásban?
Hittel.
- Bosszantó válasz. - Az.
A terv tehát a következő:
Megléptek, kerestek egy lakhelyet, aztán értesítetek.
- És megint megbocsát neked. - Igen, ez a terv.
Szóval mindent ő csinál ebben a nagy szerelemben,
te meg, hát... amit csak akarsz, baszki!
- Marial, üvöltesz. - Kapd be, Illem grófnő!
Erről ő tehet, nem én!
Ne dugd meg a nejed anyját! Ki az, akinek ezt el kell mondani?
- Valóban jó szabály. - Elhagyod, ha kedved tartja.
- És ha tudomást szerez erről? - Hát, ez...
Fájni fog neki.
Magányos lesz.
- Akkor megyünk, vagy...? - Maradj csendben!
Ez baromság!
- Hol a te hűséged irántunk? - Kockáztatnom kell a szerelemért.
Persze a mi életünket, nem a magadét!
- Ez baromság! - Valami gond van, Arkagyij?
Van bizony!
Mindvégig hűségesek voltunk hozzád, mégis ellenünk fordultál a kedvéért!
Nem teszik ez a hangnem.
A nejemet hasba lőtték, engem meg visszaküldesz a halálba!
Most már üvöltesz!
Szmolnij!
Én nem menekültem! Csak egy szedercserjét kerültem ki.
- L-alakban. - Vissza a sorba, Arkagyij!
Lehet, hogy cipelnetek kell.
Te?
Én.
Azt hittem, elmentél.
Dehogy hitted.
- Elfogadom a döntésedet. - Helyes.
Még ha meg is ölöm mindet?
Igen. Bár nem garantálhatom, mit fogok majd érezni,
amikor el kell temetnem Grigorijt,
és a záporeső elmossa könnyeim árját, miközben hideg, kék ajkát csókolom.
Ez fenyegetés?
Inkább megindító leírása bánatomnak, ami téged meghat, őt megmenti.
A lényeg az, hogy mindenben melletted állok.
Te mit tennél?
Lelőném mindet, aztán hadd falják fel őket a medvék,
a csontjaikból kis házakat építenék és ajándékba elosztogatnám azokat.
Pompás ötlet.
Nincs okom bízni bennük, nekik meg arra, hogy lojálisak legyenek hozzám.
Nagyon okos vagy. Biztos találsz egy okot rá.
Egyetértünk.
Talpra!
Akkor lehet, hogy a gyomra kiesik.
Tényleg?
Talpra, különben "golyó vagy medve" lesz.
Akkor fogja erősen a beleit.
Mi folyik itt?
Pezsgő egy kis citrommal neked,
Negroni koktél túróval neked.
- Honnan...? - Egy uralkodó ismerje az embereit.
- Meg fogsz ölni minket? - Nem, Arkagyij.
Ti ölitek meg magatokat, ha ellenem törtök, árvává téve gyermekeiteket,
akik életük végéig páriák és célpontok lesznek.
- Utálom, ha egy nő dirigál! - Valóban, Arkagyij?
A gennyedző sebem nem azt jelzi, hogy mentőalkut ajánl nekünk?
- Kell a hadiuniformis-kontraktus? - Igen. Kell, baszki!
Évek óta kérlelem Pétert, de Velementov folyton kizár.
Tőlem megkapod.
És Tatjána, mi lenne, ha a cárnő és te barátnők lennének,
és hozzád járnék teázni nyilvánosan?
Azok a picsák belehalnának az irigységbe.
Csúnya halál, de szebb, mint "a golyó vagy a medve".
Úgy tudom, pompás vidéki birtokotok van.
Gyönyörű. Te...
Gyújtsam fel és szabadítsam fel a parasztokat?
- Már elküldtem az embereimet. - Baszki.
Aztán eladjuk az udvarban.
Arkagyij, te most a zöld szalonba mégy, és iszol valamit.
Az őrök addig fogják rugdosni a tökeidet,
amíg vért nem vizelsz. Világos?
És most térdeljetek le!
Bort?
Jól esne.
Grigorij, én mindig is kedveltelek.
A rossz embert szereted, ahogy én is.
- Ezt nem róhatom fel neked. - Akkor nem ölsz meg?
Ha kell, természetesen megteszem, de nem akarom.
Te mit akarsz?
- Hát... - Megmondom én.
Hogy szerethess, és szeressenek.
Igen.
Hogy szeret ő engem?
Mint még soha senkit.
Tehát boldoggá teszem.
Nincs köztünk súrlódás.
Nincs.
Egyáltalán nincs.
Légy hűséges!
Most menj Arkagyijhoz a zöld szalonba!
Ajánlom, indíts azzal, hogy "Nagyon sajnálom, baszki."
Ülj le!
Feszültnek tűnsz.
Szabad vagy. Se golyó, se medve.
Mintha megölethetnél.
Anyám sok mindenben tévedett,
téged illetően azonban nem.
Többé nem vagyunk barátok.
Maradhatsz az udvarban, de a barátságunknak vége.
Nevetséges vagy, Katalin.
- Nem hinném. - Én vagyok a leghűségesebb barátod.
Szeretjük egymást, és mindent megbocsátunk egymásnak.
Dönthettél: elmondod azonnal, vagy hallgatsz mindörökre.
Egy barát csakis e kettő közül választhat.
Egyiket sem választottad.
Én kiöntöttem neked a szívem Pétert illetően,
te meg Grigorijt a magadéba zártad.
Nekem olyan barát kell, aki szintén kiönti a szívét.
Értem.
Menni fog.
Félreértettem a barátság természetét. A neveltetésem tehet róla.
- Elmehetsz. - De tetszik a nyitott szívek ötlete.
- Sok gyötrődéstől mentett volna meg. - Elmehetsz.
Szóval neki megbocsátasz, nekem nem.
Ő a végzetem.
Téged én választottalak.
Velős...
és nevetséges.
Menj, vagy kivitetlek!
Önök kudarcra vannak ítélve.
Nehézség, fájdalom és nagy veszteség lesz a sorsuk.
Te meg idióta vagy.
De ki tudom olvasni a múltat a vérükből.
Az remek lenne.
- Hogy csinálja? - Tudományos módszerrel.
Érzek valamit.
Én is.
Terhes múlt.
A szarvas susogó hangot ad,
aztán enyhén őrlő hangot, amikor a bokrot tapossa.
- A vadászathoz fül kell. - Ezért vagy olyan gyatra benne.
Anyád a nyelvelés mestere, Pál.
Én is, szellemességben és az ágyban is.
Ne beszéljünk így Pál jelenlétében!
Ha nem titkoljuk előle a valóságot, mesterien bánik majd vele.
Felejtsünk el mindent!
Minden reggel felkeltem és elfelejtettem az előző napot.
Hogy kit dugtam, kit öltem meg, milyen vadat lőttem.
És hogy mit ettél?
Azt soha.
Fel tudom idézni életem minden egyes étkezését.
1756. június 7.
Vörös áfonyás tortát, kávés szeletet,
és rénszarvasborjú carpacciót ettem, amit ott helyben vágtak ki,
még melegen tették a számba, miután gránátalma lébe mártották.
1762. augusztus 12.
Influenzás voltam, csak erőlevest tudtam enni,
de az volt a diószezon első napja, és éreztem az illatát.
Puha, tejes húsa erdei illatot árasztott szerte a palotában.
Mintha szarvas lett volna.
Nem. Alig adott hangot.
Nyúl vagy vadkan lehetett. De ezekhez túl magasra lőttél.
Nincs más, csak a most.
- Tessék? - Talán ez a módja számunkra.
Nincs más, csak a most.
Nem volt se múlt, sem jövő.
Mert most, ahogy nézlek
és a kezedet fogom,
boldog vagyok.
Én is.
Magyar szöveg: Olajos Ákos Iyuno