- Kejserinde Katarina den Store! - Huzzah!
Jeg skal være far. Jeg har aldrig været så glad!
- Jeg vil ikke være kejser. - Ikke?
- Hermed er De kejserinde af Rusland. - Han har en plan.
Hun vil kvaje sig og ydmygt komme og trænge til min kærlighed.
- Og kæmpe pik. - Storartet plan.
Lookalikes, De er ikke flotte nok. Jo, måske Dem.
- Kan De narre vagterne? - Den høje gav mig en hånder, så ja.
- Lad os genskabe Rusland. - Absolut.
Jeg må have en rolle i regeringen.
Orlo vil stikke 60 huller i dig og bruge salt, honning og myrer.
Noget ville jeg nyde.
Det er en dreng! Med en pik!
- En menneskepik? - Jeg har ikke kneppet en hest!
Den er til Paul. Lavet af rigtige bjørne.
Sagde du, vi kom?
De satte ild til mit bord og sang "Ned med kong Hugo".
- Jeg fik skrevet et brev. - Bliv endelig.
- En regents arbejde er aldrig forbi. - En dag er det.
- Georgina. Hvad vil du? - Jeg har en affære.
- Med hvem? - Marial.
- Er det Deres fætter? - Og forlovede.
- Hvad? - Han beder mig ikke sutte pik.
Han lukker munden på idioterne.
- De er faktisk sammen. - Peter er min store kærlighed.
Hun sidder nok på Deres ansigt, men ikke på tronen.
Osmannerne er trængt ind i grænseregionerne.
- Sultan. - Ikke sært, at Peter er kusselammet.
- Katarinas mor er her. - Du er ophidsende.
Kvinder bliver ikke hos mænd, der knepper deres mødre.
Jeg vil prøve på at lade være.
Jeg har knust min kones hjerte som en mus i en bævers svælg.
- Han dræbte min mor! - Tiltro til sålbænke dræbte hende.
Godaften, mine damer og herrer.
- Hvad laver De? - Anhold dem.
- Ikke mig! - Slip hende!
Pugatjov.
Det gør fandeme ondt.
- Vi har haft visse vanskeligheder. - Ægteskab er en udfordring.
- Der var blodsudgydelser. - Hun ville dræbe mig. Mange stik.
Han kneppede min mor. Meget knepperi.
- Vi vil se fremad. - Lukke ned for fortiden.
Vågne op til en ny dag.
24 TIMER TIDLIGERE
- Godmorgen. - Godmorgen.
Det er derfor, vi er det perfekte par.
- Jeg føler mig ikke perfekt i dag. - Kom i seng igen.
Jeg trænger til et bad.
- Jeg var ikke mig selv. - Eller måske mere end nogensinde.
Jeg havde en dårlig dag.
- Jeg er så sulten. - Sådan er det efter drab.
Jeg dræbte en mand og åd et helt rensdyr -
fyldt med en gås fyldt med granatæble.
- Fantastisk. - Jeg vil ikke tale om det.
Tillykke med sultanen.
- Jeg får stiv pik ved tanken. - Han ville dræbe mig.
Men det lykkedes ikke. Skønt.
Jeg havde en dårlig dag. Det var selvfølgelig din skyld.
Fordi jeg kneppede din mor.
- Kan vi undlade at sige det højt? - God regel i fremtiden.
Fremtiden. Hvordan bliver den? Efter i går er jeg drevet til havs.
For at opsummere vil vi ikke dræbe hinanden.
Så det er vel en fremtid, hvor vi lever lykkeligt -
med blommedans og sex.
- Hvad hulen er blommedans? - Godt, du gik i fælden og spurgte.
En rituel forårsdans med et orgie ved daggry -
mens blommer falder fra træerne.
Selvfølgelig er det det.
Jeg har et rige at regere og danser sgu ikke blommedans.
Du er meget stærkere som leder nu.
- Nu frygter de dig sgu. - Det ønsker jeg ikke.
Du er så snild med en skarp kniv som med et skarpt ord.
Og du virkede en smule vanvittig, hvilket i sandhed var ophidsende.
Fortiden må dø, ellers kan vi ikke fortsætte.
Så er den død.
Undskyld. Jeg har muligvis lidt latent vrede af og til.
- Forstået. - Jeg må gå og ... sørge for ting.
Ja, naturligvis.
Jeg forlanger at få min kone løsladt!
Åh, pis. Det havde jeg glemt.
Hold da kæft.
- For helvede. - Nu igen.
Det opsummerer mine følelser.
Hvad vælger De i sidste ende? Kuglen eller bjørnen?
Med bjørnen har man en chance.
For at dø i smerte, mens den æder ens lunger.
- Nogen må da overvinde bjørnen. - Det er vist aldrig sket.
- For helvede! - Marial.
- Bjørnene er sultne. - De skal være glubende.
Det er jo pointen. Sikke en skøn dag!
Vent lidt. I tilfælde af, at De har glemt det, er Peter død!
Hold så op med at sige det, for helvede!
- Daggry er vel overstået. - Hun har nok sovet over sig.
Det var en stor dag sådan at dræbe Peter.
- Vi bør bare gå i gang. - Hun bad os vente på hende.
Orlo, vi bør finde hende.
Jeg hader at glo på folk, jeg må dræbe, når jeg har kendt dem altid.
- Det er en sær dag. - En stor dag, Velementov.
Fremtiden begynder i dag.
- Det var ellers lidt af et syn. - Det stak lidt af i nat.
Jeg kunne ikke se det, der ventede, i øjnene.
Jeg har skyldfølelse over at se på.
De var ellers vild for at deltage en overgang.
Jeg er en synder.
Tilgiv Dem selv straks. Det gør jeg altid.
Forhåbentlig har madame Dushenova det på samme måde med mig.
Jeg har ikke været så pervers i årevis.
Det var faktisk ophidsende. Og dybt afskyvækkende. Og ophidsende.
Slut med at flygte fra virkeligheden. Jeg ser ikke frem til i dag.
Et orgie uden at invitere mig? Groft.
- Min skat! Du er i live! - Ja, men hør lige.
- Hun stak mig fem gange med en kniv! - De ser ellers frisk ud.
- Jeg forstår ikke. - Pugatjov fik min frakke på.
Jeg fornemmede noget, selv om jeg tvivlede.
Til brylluppet udstrålede hun jo kærlighed.
Hun og jeg i hinandens hjerter.
Men noget fik mig til at sende Pugatjov.
Og så gik hun bare løs på mig som et vildt dyr.
Tanken giver mig stiv pik, men hun stak mig ned!
Jeg vil se fremad, men jeg var død, hvis jeg ikke var så kvik.
- Er det en fersken? Jeg er sulten. - Lad den ligge.
Jeg frygter at høre svaret. Er Katarina så død?
Nej. Hun så ulykkelig og knækket ud ligesom mig -
og så kastede vi os i armene på hinanden og ...
Nej. Det her forhold er af og til for kompliceret.
Er I begge i live? Det er fantastisk!
Jeres kærlighed er stærk. Sikken lykkedag!
På sin vis. Jeg kan ikke helt finde ud af det. Er det?
Ved morgenmaden stirrede jeg på bestikket -
mens hun hev og sled i maden! Hvordan skal jeg leve sådan?
- Vil hun stadig dræbe fangerne? - Hvilke fanger?
Goddag, og sikke en dag! Nu han er død, kan vi komme i gang.
Jeg har altid følt, at mens han levede, kunne De ikke regere landet.
Jeg er trist. Jeg har kendt ham, siden han var lille ...
Hvis De tuder, skyder jeg Dem. Vi venter på Dem med fangerne.
Ja, det er sandt.
Af og til ... hvis dagene er ...
Jeg har udsendt en pressemeddelelse om hans død.
- Jeg må tale med dig. Skrid, I to. - Nej ... nej!
- Nej! - Til helvede med det hele.
- Goddag. - Jeg kan forklare.
De er lettet over, at jeg er i live. Det er vi vist alle.
Det er en ny dag. En tilgivelsens dag.
Du anholdt alle mine venner. Løslad dem.
- Ingen kommandoer. - Jeg må sætte mig.
Hoffet glæder sig til Kuglen eller bjørnen.
- Hvad er Kuglen eller bjørnen? - De må vælge.
Vil de skydes eller flås af en bjørn? Klarer de den, får de lov at leve.
- Min opfindelse. - Det bad jeg ikke om.
Jeg tænkte, at hoffet ville elske det.
I går dræbte vi folk.
I går tromlede vi hoffet og fjernede alle modstandere.
Råber De ad hende?
At løslade dem er svagt. Folk glæder sig.
Rolig. Jeg ordner det. Hun dræber ikke mine venner.
De er loyale over for mig, og derfor også hende. Som jeg er.
Undskyld. Jeg dræbte ham faktisk. Det var bare ikke ham.
Og så blev mit hjerte ...
- Det er svært at forklare. - Vi satte noget i gang.
Vi svor en ed beseglet med blod, og vi har sgu intet opnået!
Ikke engang kuppet, viser det sig!
Intet har virket for Dem. De er en fiasko!
Og jeg var et fjols at sætte min lid til Dem!
- Kejser Peter? - Hun ville aldrig dræbe mig.
Det er en sprængfarlig, men stærk kærlighed.
- De har bare ikke at se skuffet ud. - Huzzah, kejser Peter.
- Aflever den ladt. - Javel.
Ja, vi er alle lettede. Utrolig tunge. De er delvist øgle.
Forpulede tømmermænd. Hun giver os aldrig det, vi vil have.
Nej. Med ham var der da håb.
Hugo. Agnes. Vi tager på jagt senere.
Skønt!
- Han er i live. - Det er vi også.
- Jeg vil kneppe dig op ad væggen. - Pyt med væggen.
Lidt støtte er ...
Jeg ved det. De troede, jeg var død og er forbløffet af glæde.
Kejserinden og jeg har sluttet fred. Våbenhvile og forelskelse.
- De er i live! - For helvede da også.
- Dræbte hun Dem ikke? - Jeg er i live.
De kneppede og dræbte hendes mor, men hun dræbte Dem ikke?
Knepperiet var min skyld. Drabet var tyngdekraften. Nævn det ikke.
Hun elsker mig. På sin vis.
Jeg spillede Pugatjov-kortet. Han tog fem knivstik for mig.
- Hun prøvede altså? - Det dvæler vi ikke ved.
- De er i knibe. - Fem gange?
Hun fortrød. Jeg så hendes anger.
Eller De overlistede hende, og hun magtede ikke at kæmpe.
- Fem knivstik er meget. - Alt over tre er udmattende.
Sandt nok. Hun ønskede ikke, at jeg døde. Jeg kneppede hendes mor.
Uden drabsforsøget havde jeg ikke respekteret og elsket hende.
Så hold Deres kæft.
- Jeg kom for at befri Dem. - Må vi så gå?
Jeg husker på alle, der kom for at se på.
- Nej. De må ikke gå endnu. - Hvad?
Hun tvivler på Deres loyalitet.
Hoffet må se Deres forræderi have en pris.
Vi var loyale over for Dem. Vi hader den møgfisse. Hun bør dø.
Men nu er De sammen, så nu ønsker vi det ikke.
Skal vi blot forstille os?
Jeg må tale med hende. Hun ved nok ikke, jeg er her.
Orlo anholdt mig nok selv.
- Hun ved godt, De er her. - Jaså.
Jeg tror, De bør udvise en loyalitetsgestus.
- Absolut. - I må alle vælge bjørnen.
Hvad? Den flår os levende!
Tricket er at give den noget at fokusere på hurtigt.
Stik en underarm i munden på den.
Knoglen knuses, der kommer masser af arterieblod og kød på én gang.
Hold den hen. Så går I.
- Vakler. - Fed plan.
- Tak. - Sarkasme. Det er vanvid!
Det tror jeg ikke. De må ikke besvime.
Det er en buffet af menneskeindmad.
Bugspytkirtel, lever, nyrer. Himmelsk for en bjørn.
- Nej. - Forpulede idiot.
- Jeg giver Dem en udvej. - Find en bedre.
Hvis hun elsker Dem, lader hun os gå. Tving hende!
Selvfølgelig gør hun det. Fint! Utaknemmelige kujoner.
- Madame Dymov. - Petra. Flot dukket.
- De er nervøs, så det virkede klogt. - Hvad har De hørt?
De er ikke døde endnu. Først i aften.
Paladset skal ryddes dagligt for mulige forrædere.
Ingen kan begribe, at De ikke blev anholdt.
Hun vil dræbe Dem på særlig vis, men elsker Dem også.
Peter er ikke død. Kun ifølge en pressemeddelelse.
Karlov så ham forlade paladset fyldt med stiksår.
En ny pest hærger, og Orlo voldtager alle, der krydser hans vej.
I ansigtet.
- Hold da kæft. - Alle er ret ophidsede.
Jeg kan ikke bare afvente døden.
Skal jeg aflede Dem med elskov?
De betragter mig jo, når De bader.
Det gør jeg ikke, men tak for tilbuddet.
Kast Rousseau-bogen herhen.
Da jeg troede, han var død, mærkede jeg en sprækken.
Mit hjerte og hjerne gik i to.
Og så stod han pludselig der foran mig.
Og det hele blev samlet igen, og blodet pumpede.
Og jeg følte mig hel.
Men da jeg så vågnede, var alt ét stort rod. Også mig.
Og hvorfor? På grund af forpulet kærlighed?
Jeg red engang nøgen rundt i cirkler i regnen -
uden for Peter den Stores vinduer.
Jeg sang folkesange og håbede på, at han ville kigge ud.
- Gjorde han så det? - Ja.
Jeg red i tre timer mere og ventede på ham.
- Kom han? - Nej. Men jeg fik lungebetændelse.
Mens jeg lå i sengen, opsøgte han mig.
Jeg gav ham en hånder, mens han madede mig med suppe.
Det var så ømt.
Vi giver efter for vore hjerter. En tilgivelig fejl.
- Det var det, du gjorde. - Ja.
Hvad skal jeg dog gøre ved fangerne?
Dræbe dem? Torturere dem? Lade dem gå?
- Vel ikke i den rækkefølge. - Meget morsomt, Archie.
Jeg kan ikke dræbe folk med koldt blod! Sådan er jeg ikke.
Det er ikke det land, jeg ønsker at bygge op.
Jeg tænkte, at jeg kan skrive en tale om tilgivelse.
En ny dag for os alle. Og så løslader jeg dem.
Jeg kan se, hvordan I kigger på mig. Jeg er naiv.
Jeg tror, folk kan forandres via fornuft.
At nogle fyndord kan åbne deres hjerter og sind -
så det gode i alle kan ses, og så ofrer folk sig for det.
- Det er da sødt. - Det er en kær ide.
Men dødsdømt, ikke sandt?
For når jeg ikke kan mere, som det var i går -
og realiteterne om mennesket kom imod mig, angreb jeg med en kniv.
Hvad er så svaret?
Det tror jeg måske, I er.
- Os? - Hvad gør jeg ved fangerne?
Der ser I. I har ingen ideologisk holdning.
I analyserer blot en situation og jeres mål -
og hvad der skal til for at opnå det.
Ingen moral eller filosofi. Blot at nå målet.
- Det er rart at blive set. - Sandelig.
Det er rædsomt af jer. Men hvad hvis jeg bruger det til egen vinding -
for at nå mine mål?
- Vil De udnytte mig? - Ja.
De stoler på, at jeg fremmer Deres dagsorden?
De er ikke loyal, bortset fra over for Dem selv. Inderst inde.
Men I er begge ærlige over for mig, om jeg så kan lide det eller ej.
Det er alt, hvad jeg beder om. Orlo og Velementov hjalp mig.
Men de kan ikke få mig videre. Det tror jeg, I kan.
Hvis vi skal handle på dine vegne, bør du ikke vide besked om alt.
Maskineriet er ikke altid kønt.
Nej, jeg vil lære fremgangsmåden. Den er ikke min natur.
Jeg er muligvis en indbildsk optimist.
Det vil forandre sig.
Du må love os én ting. Når vi er i spil -
må du holde stand og stole på os.
Det skal jeg nok.
Og jeg er sikker på, jeg bliver bedre end jer begge med lidt træning.
Deres berømte selvsikkerhed er da intakt.
Jeg gør det for Ruslands skyld. De vil ikke have det.
De var overvejende ligeglade med, om jeg eller Peter vandt i går.
Jeg vil være den leder, jeg lovede mig selv at være.
Eller dø i forsøget på det.
Endnu en tale. Det er patologisk.
Godt. Godt, af sted!
Rousseau! Vi må befri samfundet for den pest, der hærger samfundet.
Må jeg læse højt ved henrettelsen?
- Ønsker De, at jeg henretter dem? - De er De nødt til.
Løjerligt. Ud fra pladserne til brylluppet -
var De da på Peters side.
Jeg føjede mig efter de anviste pladser.
- Anviste pladser? - Dannelse ved hoffet.
Det, vi kæmper imod.
Frigøre os fra fortiden og skabe os en fremtid, kejserinde.
Hvor vi kun bøjer os for fornuft og fremskridt.
- De har mit hjerte. Min loyalitet. - Hvorfor anholdt De ikke hende?
Fordi hun så ind i mit hjerte og vidste, jeg tror på hende.
Hun gjorde mig til et nyt menneske.
- Forandringen smigrede mig vist. - De har ret. Jeg er forandret.
De så ind i mit hjerte, da vi talte sammen.
Jeg ser Dem gerne skyde de illoyale venner, jeg elsker -
for Dem og det nye Rusland.
- De er illoyale. - Meget passioneret.
Det smitter.
- De kan sætte det i gang. - Hvad?
- De kan dræbe den første.
- Jeg foreslår Tatjana. - Nej, Grigor.
Hun bærer nok nag, da han har tilbragt megen tid inde i Marial.
Jeg ...
- George? - Naturligvis. Meget gerne.
- Gid jeg havde fået ideen. - Så går vi.
Katarina!
Soldat, giv George en pistol.
- Jeg skal skyde Dem. - Meget morsomt.
- Tæl mig ikke blandt idioterne. - Vi elsker jo hinanden.
- Hvad fanden laver De? - George ...
Længe leve Katarina den Store!
Det var da uventet.
De skød hende!
- Forpulede vilddyr. - Stå ved det.
- De skød mig, kælling! - Beklager. Det er stadig Rusland.
- Så er det godt! - Er De sikker?
- Hun sagde, det var godt! - Kom, vi går.
- Hvad fanden var det? - Klarer du dig, Tat?
Der er hul i mig, Arkadij, hvad tror De?
- Det er meget oprørende. - Du gode gud!
Sagde er, at hun ikke er en koldblodig morder.
At lade så mange lege Kugle eller bjørn ligger ikke til hende.
Bortset fra i går, der, som din mor sagde, var en dårlig dag. Ren affekt.
Så vi, Paul, kan slappe af og spise denne dyrekølle -
marineret i rødvin og enebær.
Vi giver hende tid for at vise loyalitet.
- Godmorgen. - Åh gud!
- Hun er blevet skudt. - Hun klarer sig nok.
Hold op med at sige "nok"!
Går der betændelse i, dør De, men ellers går det nok.
- Er hun den eneste? - Indtil videre.
- Vinduet. - Nej!
Nej! Nej!
Det er en ny dag. Et nyt blad, Orlo. Vend det.
Ikke flere blodsudgydelser!
Det var ikke det, jeg mente med snedige metoder.
Jeg troede ikke, hun ville skyde hende.
Hun afslørede dit bluffnummer, så hvem snød hvem?
Alle snød alle. Kan du ikke se det?
- Vi burde regne hendes motiv ud. - For at bevise sin loyalitet.
Enten frygter hun, at jeg dræber hende, eller også er hun loyal.
- Og? - Og?
Hun har lige betalt en pris.
Hun skød en fra den anden side, så hun er adskilt fra dem -
og det svækker både hende og dem.
Og publikum fik lov at se vold. Det var sjovt.
- Det vil jeg ikke have! - Nej.
Men du malede dig op i et hjørne.
Det går an, til vi finder en elegant udvej.
For dem er vold tilfredsstillende og forvirrende.
Georgias rolle er fascinerende.
Du lader til at spille et smertende psykologisk spil.
I stedet for at virke svag, virker du nu snedig.
Huzzah. Det har købt dig tid.
Det har det vel.
Problemet består. Og det forpulede rod består.
- Elizabeth. - Vinodel.
- Vi bør tale sammen om i går. - Bør vi?
- Var vi ...? - De gjorde ting ved mig.
Det stak lidt af for mig. Vel ingen varig skade?
Jeg føler ofte, at skader efter en hed nat, let smerte -
er behageligt i et par dage.
De tændte noget i mig, og nu, hvor jeg ser på Dem -
må jeg have Dem igen.
Jeg vil foreslå straks og om muligt en gang i timen derefter.
Jeg er naturligvis smigret, men jeg skifter ud, hvad det angår.
En mand, så en kvinde, så to mænd og en kvinde, og så noget med træ.
Min egen hånd i et skovmiljø, en modvillig vagt.
En livegen, der rører ved sig selv, mens jeg spiser kage.
- Måske om en måned eller to. - Eller også tager jeg Dem.
Som sagt, om en måned kan De feje benene væk under mig -
og kræve underkastelse ved at rive mig i håret -
og have tungen dyppet i sort opium. Så har vi en aftale.
Jeg er muligvis dybt forelsket.
Det gør jeg mig ikke i.
Det tegner ikke godt.
Jeg har altid gerne villet tale med Dem.
Jeg har en svaghed for soldater. Beskrivelser af kamp gør mig kåd.
Jamen, jeg er ikke ... jo.
- Her ser De en soldat. - Og sikke en mand.
Men jeg vil ikke se Dem som et objekt for begær -
trods det, at Deres manddom lurer lige under vandoverfladen.
- Nej, jeg ... - Godt.
Jeg så Deres svenske kampagne. Den drev vore mænd til vanvid.
De havde dem ofte i Deres hule hånd.
Jeg havde vundet det sidste slag, hvis det ikke var for Katarina.
De havde ført an ind i Stockholm og havde taget det og dem, De ville.
Det piner mig. Det var mit. Jeg vidste det.
At jeg skal dø uden den sejr gør mig skidetrist.
Jeg var måske blevet et krigsbytte.
De kan ikke beskrives som bytte.
- Hvordan kan jeg så beskrives? - Som strålende.
- Vil De lære mig om krig? - Naturligvis.
Hvordan man trænger ind via flanken og deler folk på midten med magt?
Det begejstrer mig.
Jeg har måske intet hjemland mere, men jeg kan stadig have hobbyer.
- Rart at hilse rigtigt på Dem. - Sandelig.
- Flot pik, i øvrigt. - Tak, jeg ...
- Hvordan gik det? - Hvordan tror De?
Utroligt.
Fem heste. Og noget mad.
Skal du ud at ride, skat? Tager du reserver med?
Bør jeg lyve, eller ved du, hvad jeg vil?
Du vil befri dem.
De er mine venner. Hun tilgiver mig. Vor kærlighed er stor.
Hun tilgav, at jeg kneppede og dræbte hendes mor.
- Alle har deres bristepunkt. - Typisk at kneppe moderen.
Bortset fra et par provinser i Hviderusland er det sandt.
- Men hvad ønsker hun sig? - Loyalitet. Fra dem.
Nej. Hun ønsker ikke at være alene.
I går følte hun sig som en enlig sky på en himmel fuld af ravne.
Dagen før troede hun, at himlen var fyldt med skyer.
- Et kompliceret billede. - Hun var så ensom, som man kan være.
Hendes elskede forrådte hende, hendes ven løj, hendes folk svigtede.
Hendes filosofi knustes i et tyrkisk blodbad.
Og hendes fornuft kollapsede, da byrden var for tung.
Hendes optimisme, arrogance og tro på menneskets godhed.
Hun kaldte det en dårlig dag.
Nu, hvor hun vil samle stumperne, forråder du hende endnu en gang.
Jeg nyder ikke den her samtale.
Skal jeg danse imens, så det er mere behageligt?
- Tante? - Hoffet trænger til lidt lethed.
Hun burde måske beordre os til at danse en hel dag. Hvor skønt.
Mine venner skal ikke dø. Og hun kan ikke bare slippe dem fri.
Du kan få nye venner. Folk elsker dig.
- Det er sandt. - Der er kun en af hende.
- Ja. - Jeg danser min vej nu.
Jeg har slået min pointe fast på kategorisk og knusende vis.
Nu kan du kun smile over min visdom og spise denne macaron.
- En forpulet god macaron. - Her er hestene.
- Skal jeg blive? - Nej.
- Kejserinde. - Katja.
Godt. Jeg må gøre noget ved fangerne, ikke sandt?
Jeg troede, De kom for at undskylde.
Det gjorde jeg også. Jeg ville bare starte med fangerne.
Nå?
- Ja. Undskyld. - For hvad?
- At jeg ikke dræbte ham. - At De ikke kunne.
At jeg ikke vil.
Vi indgik en pagt.
En ed beseglet med blod i den her sofa.
- Jeg besvimede ved synet af blod. - Det husker jeg godt.
Kan vi finde en vej videre sammen? Det er spørgsmålet.
Er han død? Så er det umuligt.
Det er sjovt. Jeg undslap hans fængsel på grund af Dem.
Og De gik direkte ind i det, mens De sang en munter sang.
Jeg troede, De ville skabe store forandringer.
Men De er bare et tåbeligt, elskovssygt, pikservilt barn.
- De gør det svært, Orlo. - Jeg er måske bare trist.
Jeg var blind for Deres fejl.
Ja. Og jeg for Deres.
Jeg lægger meget bag mig i dag.
Det lader til også at omfatte Dem.
- Er alt i orden? - Tænk, at George skød hende.
Ja. George redder sig selv. Sådan er hun.
Hun skød min kone!
Tag hjem, I udyr!
Jeg hader virkelig den her dag.
Havde du tiet stille, dyrkede vi sex nu -
mens din mand leger inde ved siden af!
- Giver du mig skylden! - Ja, for det er sgu din skyld!
- Undskyld. Jeg er lidt anspændt. - Også jeg.
Hvad hvis hun dør, Tatjana? Mine børn er skideirriterende.
- Jeg gider ikke opfostre dem. - Hvor rørende.
Tag en hest, røvhuller.
Peter! Peter!
- Kom nu, Marial. - Nej. Hun vil ikke dræbe mig.
- Vil du tage chancen? - Ja, lidt.
- Kom nu, Marial! Hun dræber mig! - Flugt beviser da, at vi er sammen.
Det er vi jo også. Ikke?
- Sovemiddel. Meget stærkt. - Det her?
Jeg kunne brænde Dem i ansigtet, uden at De vågnede.
Glemsel er idealet. Jeg må have et øjeblik.
Peter er flygtet ind i skoven med fangerne.
Vi jagter dem selvfølgelig. Vi skal nok finde dem.
- Lad være. - Hvorfor?
- Lad dem bare flygte. - Som De ønsker.
Kærlighedens pris er sorg. Det sagde min kone altid.
Jeg så det som et personligt angreb, men nu ved jeg, hun mente generelt.
De fleste af hendes angreb var fysiske, ikke metaforiske.
Ja. Hun havde ret.
De sidder i et skab.
Hvis jeg havde angrebet dig med kniven, havde du så dræbt mig?
Overlevelse er vores instinkt. Det bør ikke dømmes.
Ligesom jeg ikke dømmer, at du stak fem huller i mig.
- Pugatjov. - Du troede, det var mig.
- Ja. - Det ryster en mand.
- Hvordan skal vi stole på hinanden? - Tro.
- Irriterende svar. - Enig.
Her er planen:
De rider af sted, finder et sted at bo og sender bud om, hvor De er.
- Og hun tilgiver Dem igen. - Ja. Det er planen.
Hun gør altså alt arbejdet i den her store kærlighed.
Og De gør ... sgu lige, hvad der passer Dem.
- Du råber. - Rend mig, grevinde Manerer.
Det er hans skyld, ikke min. Knep ikke Deres kones mor!
- Hvem kræver den instruktion? - Det er en god regel.
De svigter hende, som De vil. Hvad så, når hun opdager det her?
Hun bliver ...
... såret.
Ensom.
- Skal vi af sted, eller ... - Ti stille!
Det her er noget fis.
- Hvad med loyalitet over for os? - Jeg løber risikoen for kærligheden.
Vi risikerer noget, ikke dig, selvfølgelig.
Det her er noget fis.
- Noget galt, Arkadij? - Ja!
Vi har været loyale over for Dem, og nu vender De Dem imod os.
Den tone er ikke pæn.
Min kone blev skudt i maven, og nu sender De mig i døden.
Nu råber De faktisk. Smolny!
Jeg flygtede ikke. Jeg undveg noget brombær på stien.
- I en L-formet bevægelse. - Ind på række igen, Arkadij.
Jeg skal muligvis bæres.
- Dig. - Mig.
- Jeg troede, du var gået din vej. - Nej, du gjorde ikke.
- Jeg lever med det, du beslutter. - Godt.
- Selv hvis jeg dræber dem alle? - Ja.
Jeg kan ikke forudse mine følelser, hvis jeg må begrave Grigor -
mens regnen vasker mine tårer væk, og jeg kysser hans kolde, blå læber.
Er det en trussel?
Mere en fremmaning af min tristhed, så du bliver rørt og redder ham.
Pointen er, at jeg står ved din side i sidste ende.
Hvad ville du gøre?
Skyde dem alle og lade bjørnene æde dem.
Og så bygge små souvenirhuse af deres knogler -
og dele dem ud som gaver til hoffet.
Skøn ide.
Jeg bør ikke stole på dem, og de har ingen grund til at være loyale.
Du er genial, så du kan nok komme på en.
Enig.
- Rejs Dem! Nu. - Hendes mave risikerer at falde ud.
- Er det rigtigt? - Op, eller det er Kugle eller bjørn.
Hold godt fast på tarmene.
Hvad foregår der?
Champagne med citron til Dem. En negroni med ostesnacks til Dem.
- Hvordan ...? - En kejserinde skal kende sit folk.
- Vil De dræbe os? - Nej, Arkadij.
De vil dræbe Dem selv ved at gøre oprør mod mig.
Deres børn bliver forældreløse pariaer og målskiver hele livet.
- Jeg hader kvindelige ledere. - Virkelig?
Er såret i min mave ikke tegn på, at vi kæmper for livet -
og at hun vil give os et tilbud?
Vil De have ordren på hærens uniformer?
Ja, sgu! Jeg har bedt Peter om det i årevis, men Velementov hindrer mig.
Jeg giver Dem muligheden.
Og Tatjana, hvad hvis kejserinden var Deres ven -
og jeg kom til te hos Dem helt offentligt?
De kællinger ville dø af misundelse.
En skidt måde at dø på, men bedre end Kugle eller bjørn.
De har en fantastisk landejendom, kan jeg forstå.
- Betagende. De burde ... - Brænde den ned og befri de livegne?
Mine folk er skam på vej.
- Fandens. - Og så bliver den solgt ved hoffet.
Arkadij, gå ind i den grønne salon og tag en drink.
Vagterne vil komme og sparke Dem i skridtet -
til De pisser blod. Forstået?
De skal ligge på knæ i næste scene.
- Vin? - Meget gerne.
Grigor, jeg har altid syntes godt om Dem.
De elsker den forkerte mand ligesom jeg.
- Det kan jeg ikke bebrejde Dem. - Vil De ikke dræbe mig?
Jo, hvis jeg må. Men jeg vil meget nødig.
Hvad ønsker De Dem? Nu skal De høre.
- De vil elske og blive elsket. - Ja.
- Hvordan elsker han mig? - Som ingen andre.
Jeg gør ham lykkelig. Der er ingen grus i maskineriet.
Nej, det er der ikke.
Vær loyal.
Gå så ind til Arkadij i den grønne salon.
Det her har bare at begynde med: "Jeg er forbandet ked af det."
Sæt Dem.
De virker anspændt.
- De er fri. Ingen Kugle eller bjørn. - Som om De kunne dræbe mig.
Min mor tog fejl om mange ting, men ikke Dem.
De og jeg er ikke længere venner.
De kan blive, men venskabet er slut.
- Katarina. Det er jo latterligt. - Det synes jeg ikke.
Jeg er den mest loyale ven, De har her.
Vi elsker hinanden og tilgiver hinanden alt.
De havde et valg.
De kunne fortælle mig det straks eller slet ikke.
Det er en vens eneste muligheder.
Du valgte ingen af dem. Og jeg var åbenhjertig om Peter.
De holdt Grigor lukket inde i Deres.
Jeg vil have en ven, hvor vi begge er åbenhjertige.
Javel. Det kan jeg godt gå med til.
Jeg misforstod vores venskab. Det skyldes min opvækst.
- De kan gå. - Men jeg vil gerne være åbenhjertig.
- Det havde sparet mig megen kval. - De kan gå.
Bliver han tilgivet, men jeg gør ikke?
Han er min skæbne. De er mit valg.
Fyndigt og latterligt.
Gå Deres vej, eller De bliver slæbt ud.
Jeg tror, Deres forhold er dødsdømt og vil ende i lidelse -
smerte og store tab.
- De virker som en idiot. - Deres blod kan drænes for fortiden.
Det ville være skønt.
- Hvordan det? - Med videnskabens hjælp.
- Jeg kan mærke noget. - Også jeg.
Heftig fortid.
Hjorte laver en puslende lyd.
Og en knasende lyd, når de går igennem tæt buskads.
- Jagt handler om at lytte. - Derfor er du så elendig til det.
Din mor har en skarp tunge, Paul. Som mig, både i vid og på klit.
Vi bør ikke sige sådan foran Paul.
Hvis virkeligheden ikke skjules for ham, lærer han at betvinge den.
Kan vi ikke glemme det hele?
Jeg vågnede engang altid og havde glemt dagen før.
Hvem jeg kneppede, hvem jeg dræbte, hvad vi jagtede.
- Hvad du spiste? - Aldrig hvad jeg spiste.
Jeg husker hvert eneste måltid hver eneste dag i mit liv.
Den 17. juni 1756.
Tyttebærflan, kaffemousse og carpaccio af babyrensdyr -
udskåret i skoven for øjnene af mig og spist stadig varm -
marineret i granatæblesaft.
Den 12. august 1762.
Jeg havde influenza og drak kun hønsebouillon.
Valnøddesæsonen var startet. Jeg kunne lugte dem.
Deres bløde, mælkeagtige kød fik paladset til at dufte af skov.
- Jeg syntes, jeg hørte en hjort. - Der var knap nok en lyd.
En kanin eller en gris, måske. Men du sigtede for højt.
- Der findes intet andet end nuet. - Hvad?
Det er måske måden, vi kommer igennem det. Der er kun nuet.
Der var ingen fortid og ingen fremtid.
For lige nu, når jeg ser på dig og berører din hånd ...
... er jeg lykkelig.
Det er jeg også.
Tekster: Josephine Salome Ulnits Iyuno