Carevna Kateřina Veliká!
- Hurá! - Hurá!
Viděli jste...
Já budu táta. Nikdy jsem se tak netěšil.
A popravdě nechci být car.
- Že ne? - Korunuji vás carevnou Ruska.
On má plán.
Projede to.
Přijde za mnou ponížená, sklíčená a lačná po lásce a mohutném ptáku.
Geniální plán.
Dvojníci? Nejste zdaleka dost krásní.
Možná ty.
Oklamal jsi i stráže?
Ten vysoký mi ho na přání vyhonil, tak asi jo.
- Pojďme změnit Rusko, příteli. - Ano.
Musím sehrát roli ve vaší vládě.
Orlo do vás hodlá kudlou vyhloubit 60 děr
a pak provést cosi se solí, medem a mravenci.
Něco z toho bych i rád.
- Je to kluk! S ptáčkem! - A s lidským?
Nikdy jsem nešukala s koněm!
To je pro Pavlíka, z částí pravých medvědů.
Vzkázal jsi, že přijedeme?
Když mi podpalovali stůl a řvali: "Pryč s králem Hugem,"
sesmolil jsem dopis.
Jistěže můžete zůstat.
Nezapomněl jsem, co je vládnout říši. To nikdy nekončí.
Až jednoho dne ano.
- Georgino, vy jste zpátky? - S někým se vídám.
- Kdo to byl? - Je to Marial.
- To je tvůj bratranec? - A taky můj snoubenec.
Cože?
Nebudu mu muset kouřit,
a taky umlčí ty idioty od dvora, co mě chtějí provdat.
- Oni jsou fakt spolu. - Petr je má velká láska.
Může vám sedět na obličeji, ale ne na trůnu.
Osmani se už rojí kousek od hraničních oblastí.
- Sultáne. - Chápu, že je Petr kundokouzlen.
Je tady matka Kateřiny.
Jste vzrušující.
Ženy nezůstávají s muži, kteří jim píchají matky.
Pokusím se to neudělat.
Rozdrtil jsem své ženě srdce jako myš v bobřím hrdle.
Zabil mi matku!
Vaši matku zabila přílišná důvěra v parapety.
Dobrý večer, dámy a pánové.
- Co to sakra děláte? - Stráže, odveďte ji.
- Mě ne. Mě ne! - Nechte ji být.
Pugačev.
To je bolest.
Máme jisté potíže.
Manželství je podle všeho náročné.
Došlo ke krveprolití.
Chtěla mě zabít, s mocným bodáním.
Ošukal mi matku, s mocným šukáním.
- Snažíme se posunout vpřed. - Zavřít knihu minulosti.
Probudit se do nového dne.
PŘED 24 HODINAMI
Dobré ráno.
Já...
Proto se k sobě dokonale hodíme.
Dnes si moc dokonale nepřipadám.
Vraťte se do postele.
Asi potřebuji koupel.
Nebyla jsem ve své kůži.
- Nebo jste to nikdy nebyla víc vy. - Měla jsem prostě špatný den.
Mám takový hlad.
To dělá to zabíjení. Jednou jsem zabil tři chlapy
a spucoval jelena nadívaného husou nadívanou granátovým jablkem.
- Fantazie. - O tom bych radši nemluvila.
Mimochodem, gratuluji k tomu sultánovi.
- Stojí mi jenom z toho pomyšlení. - On mě chtěl zabít.
Ale nezabil. Hurá. Máte velké štěstí.
Měla jsem špatný den, za což jste, jak jinak, mohl vy.
Neboť jsem vám opíchal matku.
Šlo by to už nikdy neříkat nahlas?
Prima pravidlo pro budoucnost.
Budoucnost. Jaká ta může být? Po včerejšku jsem...
Dezorientovaná.
Shrňme si to. Je jasné, že se nechceme zabít,
takže budeme až do smrti šťastní
s častým švestkovým tancem a sexem.
Co má být ten švestkový tanec?
Ještěže jste se chytla do mé slovní pasti.
Jde o rituální jarní tanec, při němž se za úsvitu konají orgie,
přičemž na člověka ze stromů padají švestky.
Jak jinak.
Musím řídit zemi a žádný pitomý švestkový tanec nebude.
Víte, teď jste jako vůdce mnohem mocnější.
- Teď se vás sakra bojí. - Nechci, aby se mě báli.
Oháníte se ostrým nožem tak jako ostrým slovem.
A také jste v sobě nesla lehkou nevázanost,
která byla velmi vzrušující.
Minulost musí být mrtvá, jinak nebudeme moct dál.
Pak ať je mrtvá.
Pardon. Občas možná mívám latentní vztek.
Rozumím.
Musím jít...
Něco dělat.
Samozřejmě.
Žádám, aby byla má žena propuštěna.
A sakra.
Já na to zapomněla.
VELIKÁ III. OBČAS PRAVDIVÁ HISTORIE
1. díl: Kulka, nebo medvěd
A doprdele.
- Kurva! - To opakuješ neustále.
To dostatečně shrnuje mé pocity.
Co si vybereš, až na to přijde?
Kulku, nebo medvěda?
Medvěda, s tím máš šanci.
Zemřít v trýznivých mukách vida, jak ti požírá střeva.
- Někdo snad někdy medvěda porazil. - Ne, nevzpomínám si, že by se stalo.
- Kurva! - Marial.
Méďa má hlad.
Mají být vyhladovělí. O to snad jde, ne?
Jaký krásný den.
Počkej moment.
Kdybyste všichni zapomněli,
tak Petr je mrtvý!
- Hurá! - Přestaň to opakovat.
Je dávno po svítání.
Určitě zaspala.
Byl to velký den, zabít Petra.
- Měli bychom to udělat. - Řekla, ať na ni počkáme.
Orlo, měli bychom pro ni dojít.
K smrti nerad zírám na lidi, které mám zabít,
když je znám od narození.
Je to podivný den.
Je to skvělý den, Velementove.
Budoucnost začíná.
- To mi byla podívaná. - Noc se vskutku vymkla z rukou.
Asi jsem nedokázala čelit tomu, co mělo přijít.
Stydím se, že jsem se díval.
Přesto jsem zahlédla, jak si žvýkáte roucho v touze se přidat.
Jsem hříšník.
Okamžitě si odpusťte.
Tak to dělávám já.
A doufejme, že to madam Dušenovová vnímá stejně
po tom, co jsem jí v noci provedla.
Tak perverzní jsem nebyla už léta.
Ale bylo to tedy vzrušující.
A zároveň velmi zavrženíhodné.
A přesto vzrušující!
Jen z touhy uniknout realitě. Dnešek není dnem, který bych vítala.
Orgie, a mě jste nepozvali? Drzost!
Miláčku, ty žiješ!
Jo, ale představ si. Pětkrát mě bodla.
- Na to vyhlížíte výborně. - Já to nechápu.
Převlékl jsem za sebe Pugačeva. Vytušil jsem to.
Přesto jsem si říkal: "Ne." Vidělas, co řekla na té svatbě.
Viděl jsem, slyšel a cítil její lásku. Oba v srdci toho druhého,
ale něco mi říkalo, ať pro jistotu nasadím Pugačeva.
A ona se pak do mě pustila jako nějaký divoch.
Z toho pomyšlení mi tvrdne, ale zároveň... Ona mě pobodala.
Snažím se to vidět z úhlu nového dne,
ale to mě poser, nemít tak za ušima, bylo by po mně.
- To je broskev? Dal bych si. - Tuhle raději ne.
S hrůzou očekávám odpověď.
Takže Kateřina je mrtvá?
Zírala na mě nešťastně a zlomeně, což jsem byl i já,
a pak jsme se na sebe vrhli a...
Doprdele.
Tenhle vztah mi občas přijde zpropadeně komplikovaný.
Oba žijete? To je fantazie!
Vaše láska je silná. Jaký šťastný den!
Asi. To jsem si ještě nezodpověděl. Vážně je?
Celou snídani jsem zíral na příbor,
jak krájela koláč z jezevce a stahovala husí krk.
Jak tak můžu žít?
Chystá se pořád zabít vězně?
Jaké vězně?
Zdravíčko, jaký krásný den!
Teď, když je po něm, se můžeme pustit do práce.
Vždy se mi zdálo, mohu-li,
že zatímco byl živ, nemohla jste tuhle zemi vést.
Mně je smutno. Znal jsem ho od pidi...
Zkus pro něj bulet, a zastřelím tě.
Čekáme na vás s těmi vězni, jak jste nařídila.
No ano.
Občas,
když se dny...
Vydal jsem tiskové prohlášení ohlašující jeho smrt.
Musíme si promluvit. Vy dva vypadněte.
Ne.
- Ne! - Kurva drát.
Zdravím vás.
Můžu to vysvětlit.
Orlo, ulevilo se ti, že žiju. Mně též.
A asi i nám všem. Je nový den, den odpuštění.
Zřejmě jste uvěznila všechny mé přátele. Musíte je propustit.
- Neříkejte mi, co mám dělat. - Musím se posadit.
Dvůr se už na medvěda nebo kulku dost těší.
- Co je "medvěd, nebo kulka"? - Vyberou si.
Zastřelení popravčí četou, nebo rozsápání medvědem.
Kdo odejde, přežije. Můj vynález.
To jsem nenařídila.
Jo... Já myslel, že bude dvůr nadšený a...
Včera v noci jsme zabíjeli.
Včera v noci jsme pročesávali dvůr a čistili ho od nepřátel.
Ty na ni řveš?
Když je pustíte, budete vypadat slabá. A všichni se tak těší.
Žádný strach. To napravím. Nezabije moje přátele, Velementove.
Já to napravím. Jsou mi věrní,
tak budou věrní i jí, když jsem jí věrný já. Vážně.
Pardon. Já jsem ho zabila. Akorát to nebyl on.
A pak mé srdce...
- To se dá těžko vysvětlit. - Něco jsme spustili.
Přísahali jsme na krev,
a nedosáhli vůbec ničeho!
A jak se ukazuje, tak ani převratu.
Nic z toho, co jste udělala, nevyšlo.
Jste břídil, a já hlupák vám dal své srdce a vložil do vás své naděje.
Jistěže mě nezabila. Je to láska výbušná, ale silná.
Doufám, že to není zklamaný pohled.
Hurá, care Petře.
- Vrať ji nabitou. - Provedu.
Všem se nám ulevilo. Úžasný jazyk. Jste z části ještěrka.
Posraná kocovina.
Nikdy mi nedá, co chceme.
Já vím. S ním jsme měli naději.
Hugo, Agnes. Později vyrazíme na lov.
Skvělé!
- On žije. - A my taky.
- Chci tě opíchat proti té zdi. - K čemu zeď?
Přijde mi, že trocha toho...
Já vím, já vím.
Považovali jste mě za mrtvého, a teď jste zmatení z radosti.
Mezi carevnou a mnou vládne mír. Příměří, láska.
Vy žijete!
A doprdele. Ona vás nezabila?
Jsem živý.
Opíchal a zabil jste jí matku, a ona vás ani tak nezabila?
Ano, za opícháním stojím já.
Ale to zabití byla gravitace, a my se o tom snažíme nemluvit.
Ona mě miluje. Teda tak nějak.
Vytáhl jsem Pugačevovu kartu. Schytal za mě pět bodných ran.
- Pokusila se vás zabít? - Snažíme se na tom nelpět.
- Vy jste v ošemetné situaci. - Pětkrát?
A bylo jí to líto. Jo, já tu lítost viděl.
Nebo jste ji přehrál, a ona už neměla sílu bojovat.
- Pět bodných ran je dost. - Všechno nad tři člověka unaví.
To je pravda. Ne, nechce, abych zemřel.
Oprcal jsem jí mámu.
Kdyby se mě nepokusila zabít, nectil bych ji ani nemiloval, tak...
Drž hubu. Hubu drž. Přišel jsem vám odsud pomoct.
Takže můžeme jít?
Všechny si vás pamatuju, vy skety, co jste se přišli podívat.
- Ne, ještě nemůžete odejít. - Co?
Ještě má problém s vaší loajalitou,
a dvůr musí vidět, že za svoji zrádnost nějak zaplatíte.
Ale my jsme byli věrní vám, a tu kundu nesnášíme a přejeme jí smrt.
Ale vy jste spolu, takže teď už si ji nepřejeme, že?
Nebo máme dělat, že ne, ale přitom jo?
Musím se s ní vidět. Došlo k omylu.
Možná ani neví, že tu jsem.
Nejspíš mě sám uvěznil ten podělaný Orlo.
Ona ví, že tady jsi.
Aha.
Asi po vás budeme potřebovat nějaké gesto loajality.
- To je jasné. - Všichni si vyberte medvěda.
Cože? Vždyť nás rozsápá!
Ne, trik tkví v tom, rychle mu nabídnout něco, co ho zaujme.
Třeba předloktí přímo do tlamy.
Kost křupne, on se nasytí tepennou krví
a zároveň i flákem masa.
- To ho zadrží, vy odejdete. - Odpotácíme se.
- Skvělý plán. - Děkuji.
Sarkasmus. To je šílenství!
Nemyslím si. Chcete omdlít? Nechtějte.
Pak bude švédský stůl z lidských drobů.
Slinivka, játra, ledviny, medvědí ráj.
- Ne. - Ne.
- Zasranej idiot. - Nabízím vám východisko.
Najděte něco lepšího.
Jestli vás vážně miluje, tak nás pustí. Přinuťte ji!
Jistěže mě miluje. Fajn. Vy nevděčné, zbabělé hnidy.
- Madam Dymovová. - Petro. Dobrý dřep.
Zdáte se nervózní, přišlo mi to vhodné.
Co jsi slyšela?
Ještě nejsou mrtví, ale nejspíš za soumraku.
A prý budou denně prohledávat palác, kdyby měli někoho za zrádce.
Aha.
Nikdo nechápe, že vás nezatkli.
Aha.
Prý pro vás chystá speciální smrt,
ale prý je i do vás zamilovaná.
A Petr možná není mrtvý.
Ale vyšla tisková zpráva, že je,
a Karlov ho viděl vycházet z paláce pobodaného.
Též se prý rozjíždí nový mor
a Orlo prý do obličeje znásilňuje všechny, co mu zkříží cestu.
No potěš.
Šíří se děsivé zvěsti.
Nemůžu tady jenom sedět a čekat na svou smrt.
Jestli chcete zabít čas do smrti, můžu se s vámi milovat.
Když se koupete, cítím na sobě vaše oči.
Tak to není, ale stejně je to milá nabídka.
Hodíš mi toho Rousseaua?
Když jsem myslela, že je mrtvý,
doslova jsem cítila, jak se trhám.
Jak se mi rve srdce a mozek.
A on tam pak byl, stál tam.
A všechno zase srostlo a krev začala proudit...
A já se cítila celá.
Ale po probuzení mám ve všem zmatek, včetně sebe.
A proč? Kvůli pitomé lásce?
Jednou jsem jezdila v kruzích na koni
nahá před okny Petra Velikého,
zpívala přisprostlé lidové písně a doufala, že vyhlédne.
Vyhlédl?
Ano, a já jezdila další tři hodiny a čekala, že se objeví.
A objevil?
Toho dne ne, ale dostala jsem zápal plic
a on za mnou přišel během rekonvalescence
a já ho vyhonila, zatímco mě krmil polévkou.
To bylo tak něžné.
Podléháme svým srdcím, odpustitelná chyba. To jste udělala.
Ano.
Nevím, co si počít s těmi vězni.
Zabít je, mučit, nechat je jít?
Jistě ne v tomhle pořadí.
Vtipné, pope.
Nemůžu chladnokrevně zabíjet lidi!
To nejsem já. Takový národ budovat nechci.
Napadlo mě napsat projev o odpuštění.
Nový den pro všechny. A propustit je.
Vidím vaše pohledy.
Jsem naivka.
Myslím, že lidi lze změnit rozumem,
a že pár trefných slov odemkne jejich srdce a mysl,
a ukáže se dobro všech a budou se přinášet oběti.
Miloučké.
Roztomilá myšlenka.
Ale odsouzená k nezdaru.
Protože když nemůžu, a včera jsem nemohla,
a dolehla na mě lidská realita, vzala jsem nůž a použila ho.
Takže jaká je odpověď?
Snad můžete vy dva.
My?
Co mám dělat s těmi vězni?
Vidíte?
Nejste ideologicky zakotvení.
Jen si zanalyzujete, co chcete získat
a jak byste k tomu uspořádali okolnosti.
Žádná morálka, žádná filozofie, jen výhra.
- To potěší, že jste viděna, což? - Vskutku!
Je to od vás obou strašné,
ale co kdybych toho využila pro své dobro, abych dosáhla svých cílů?
- Chcete využít mě? - To chci.
A věříte mi, že pomohu vašim cílům?
Nejste loajální, leda sobě, ve skrytu duše.
Ale oba jste ke mně upřímní, ať se mi to líbí, nebo ne.
Žádám jen tohle.
Orlo a Velementov mi pomohli sem,
ale zřejmě mi nepomůžou tam.
Cítím, že vy dva můžete.
Jestli máme pracovat pro vás, neměla byste vědět o všem.
To soukolí nemusí být hezké.
Ne, chci se i tohle naučit.
Není to moje přirozenost.
Možná jsem pomýlená optimistka.
To se změní.
Ale musíte slíbit, že až zahájíme hru,
budete držet linii a věřit nám.
Budu.
A jsem si jistá, že v tom budu lepší než vy dva.
S trochou výcviku, samozřejmě.
Vaše slavná sebedůvěra zůstala netknutá.
Chci to všechno pro Rusko.
Oni to nechtějí.
Bylo jim spíš jedno, jestli v noci vyhrál Petr, nebo já.
Ale budu vůdcem, jakým jsem chtěla být,
nebo zemřu, když se budu snažit.
Další projev. Bože, to je chorobné.
Dobře. Dobře. Dobře. Teď!
Rousseau!
Musíme zbavit společnost zhouby naší společnosti.
Ráda bych to četla, až budete popravovat vězně.
- Chceš, abych popravila vězně? - To je naprosto nutné.
Zvláštní. Z rozsazení na svatbě
se zdálo, že jste na Petrově straně.
Asi jsem se příliš řídila jmenovkami.
Jmenovkami?
Léta mravů a dvorské výchovy, jichž se snažíme zbavit.
Vyrvěte nás z minulosti a vybudujte naši budoucnost, má carevno,
kde se budeme řídit jen rozumem a pokrokem.
Máte mé srdce.
Mou věrnost.
Proč jste ji nezatkla?
Protože mi po návratu nahlédla do srdce, a poznala, že jsem uvěřila.
Učinila mě novou.
Asi mi lichotilo, že jsem někoho změnila.
Nemýlíte se. Já se změnila.
A když jsme spolu mluvily, viděla jste v mém srdci, že věřím.
Pro vás a nové Rusko budu radostně sledovat,
jak postřílíte ty, které miluji.
Nejsou věrní naší věci.
- Jak vášnivé. - Až závratně.
- Tak proč tedy nezačnete? - Co?
Co?
Proč nezabijete prvního? Navrhuji Taťánu.
Určitě Grigora.
Možná k němu cítí jistou nevraživost,
když poslední dobou tráví dost času v Marial.
Já...
- Georgi? - Jistě. Moc ráda.
Kéž by mě to napadlo první.
Tak tedy pojďme.
Kateřino!
Vojáku, podej Georgi pistoli.
Já tě zastřelím.
Vtipné.
- Nemůžeš mě řadit k těm debilům. - Debilům? Milujeme se.
- Nemůžeš mi dopřát prostor? - Co sakra děláš?
- Georgi. - Sláva Kateřině Veliké!
Kurva!
Tak to jsem nečekala.
Co to bylo?
- Postřelilas ji. Postřelilas ji! - Doprdele!
Zatracení divoši.
Přijměte to.
- Tys mě trefila, ty krávo! - Promiň, furt jsme v Rusku.
A dost!
- Určitě? - Řekla dost!
Pojďme.
- Co to sakra bylo? - Jsi celá, Tať?
Zeje ve mně díra, Arkadiji. Co bys řekl?
To začíná být na pováženou.
Bože můj!
Ona hlavně není žádný chladnokrevný vrah.
Na to nemá srdce, dát všem rozhodnout mezi míšou a kulkou.
Včerejšek necháme stranou, jak říkala máma, byl to jen špatný den.
A z vášně to je něco jiného.
Takže se uklidněme
a dejme si tu srnčí kýtu na červeném vínu a jalovci.
Počkáme na ni, gesto loajality.
- Dobré ráno. - Panebože!
- Je postřelená. - Nejspíš bude v pořádku.
Přestaňte s tím nejspíš, sakra!
Pokud tam vnikne patogen, zabije vás, ale bez něj to asi zvládnete.
- Je jediná? - Zatím.
- Okno. - Ne! Ne! Ne, ne, ne, ne.
Je nový den, nová stránka, Orlo.
Obrať ji.
Už žádné krveprolití!
To jsem tím chytrým a mazaným jednáním nemyslela.
Nečekala jsem, že po ní vystřelí.
Přišla na to, že blufujete, tak kdo obehrál koho?
Všichni obehráli všechny. To nevidíte?
Popřemýšlejme, proč po ní střelila.
Aby mi dokázala svoji věrnost.
Takže umírá hrůzou, že ji zabiju, nebo je opravdu věrná.
- A? - A?
A něco ji to stálo.
Postřelila někoho na druhé straně,
tak se od nich odloupla, a to oslabí ji i je.
A davu se dostalo násilí, a to byla zábava.
Já to nechci.
Ano, ale tady jste se zahnala do kouta.
Tam zůstanete, dokud nenajdeme elegantní východisko.
Pro ně je násilí uspokojivé, matoucí
a Georgina účast na něm fascinující.
Vypadáte, že na všechny hrajete nějakou mučivou psychickou hru.
Takže teď se nejevíte slabá, ale mazaná. Hurá!
Získala jste tím nějaký čas.
To asi ano.
Problém zůstává. A zůstává i ten strašný zmatek.
Elizabeth.
Vinodeli.
Měli bychom probrat včerejší noc.
Měli bychom? My jsme...
Prováděla jste se mnou divy.
Upřímně se mi to krapet vymklo z rukou. Žádné trvalé následky?
Často nacházím zranění z vášnivých nocí.
Ty přetrvávající bolístky jsou pár dní poté docela příjemné.
Něco jste ve mně zažehla, a když se na vás dívám, musím vás mít zas.
Navrhuji okamžitě a pak možná po hodinách.
To mi samozřejmě lichotí, ale já to beru na střídačku.
Muž, pak žena, dva muži a žena, pak něco se dřevem.
Vlastní sluha v lesním prostředí, neochotná stráž
a nevolník, který se osahává, zatímco já pojídám dort.
- Snad za jeden, dva měsíce. - Prostě si vás vezmu.
Jak jsem řekla, za měsíc mi podrazte nohy
a vynuťte si mou součinnost taháním za vlasy
a máčením jazyka v černém opiu. A jsme dohodnutí.
Asi jsem hluboce zamilován.
To já nedělám.
To není dobré.
Vždy jsem si s vámi chtěla promluvit.
Mám slabost pro vojáky.
Z popisů bitev mám závrať.
Ale já... Jo.
- Tady máte vojáka. - A jakého.
Ale nechci na vás nahlížet jako na objekt touhy,
navzdory vašemu mužství povlávajícímu pod hladinou.
Ne, já...
Pozorovala jsem vaše švédské tažení. Jak z toho naši šíleli.
Často jste je měl, kde jste je chtěl mít.
Poslední bitvu bych byl vyhrál,
kdyby Kateřina nepřiměla Petra uzavřít mír.
Vjel byste do Stockholmu a vzal si cokoli a kohokoli.
To mě pronásleduje.
Bylo to mé, věděl jsem to.
Pomyšlení, že zemřu bez toho vítězství, mě skličuje.
Mohla jsem být válečná kořist.
Vás bych jako kořist nikdy nepopsal.
Jak byste mě popsal?
Jste zářivá.
Naučíte mě něco o válce?
Zajisté.
Jak otevřít něčí křídlo
a rozdělit ho napůl mocným nájezdem?
To mě vzrušuje.
A třeba už nemám zemi,
ale koníčky snad ještě mít můžu.
Milé vás pořádně poznat.
To skutečně je.
Dobrý pták, mimochodem.
Díky, já...
- Jak to šlo? - Co myslíš?
Úžasné.
Pět koní.
A něco k snědku.
Jdeš si zajezdit, drahý, a bereš něco do foroty?
Mám ti lhát, nebo víš, co dělám?
Jdeš je vysvobodit.
Jsou to přátelé, a ona mi odpustí. Naše láska hory přenáší.
Odpustila mi, že jsem jí oprcal a zabil matku.
- Odpustí mi i tohle. - Všichni mají nějaký bod zlomu.
Což ošustění matky bývá.
Většinou pravda, kromě běloruského venkova.
Buď jak buď, co ona chce?
- Chce od nich věrnost. - Ne, ona nechce být sama.
Včera si přišla jako osamělý obláček na nebi plném vran,
co nemluvily obláčkovsky,
a přesto si předchozího dne myslela, že je obláčků plné nebe.
- Komplikovaný obraz. - Byla osamělá, jak člověk může být.
Její láska ji zradila, přítelkyně jí lhala,
její tým ji opustil,
její filozofie se rozbila ve spršce turecké krve
a pod tou vahou se zřítil i její zdravý rozum.
Její optimismus, její namyšlenost, její víra v lidské dobro.
Popsala to jako špatný den.
A teď, když doufá, že ty střípky nějak složí dohromady,
půjdeš a zradíš ji znovu.
Tenhle rozhovor se mi vůbec nelíbí.
Mám po našem potancovávat, aby ti to bylo příjemnější?
Teto?
Trocha odlehčenosti se u dvora neztratí.
Třeba by nám mohla nařídit, abychom den protančili.
Jak báječné.
Jsme přátelé. Nemůžu je nechat zemřít.
A ona nemůže ustoupit a pustit je. To víme všichni.
Najdeš si jiné přátele. Lidé tě milují.
- To je fakt. - Ona je jenom jedna.
Ano.
Teď odtančím,
a vyjádřila jsem se tak devastujícím a kategorickým způsobem,
že se nemůžeš než usmát nad mou moudrostí
a pojíst nabídnutou makrónku.
Zatraceně dobrá makrónka.
Pane?
Ty koně.
- Mám zůstat? - Ne.
- Carevno. - Káťo.
Musím něco provést s těmi vězni, že ano?
Já myslel, že se jdete omluvit.
Šla jsem. Jen jsem chtěla zahájit těmi vězni.
No?
Ano, omlouvám se.
Za co?
- Že jsem ho nezabila. - Že jste ho nemohla zabít.
A nezabiju.
Uzavřeli jsme pakt.
Krevní přísahu, na tomto gauči,
a já při pohledu na krev nakrátko omdlel.
Vzpomínám si.
Můžeme najít společnou notu?
- To je ta otázka. - Je mrtvý?
- Orlo. - Pak nemůžeme.
To je vtipné. Já kvůli vám utekl ze žaláře,
a vy jste do něj vlezla se šťastnou písní na rtech.
Myslel jsem, že jste velká změna.
Ale jste jen pošetilé, zamilované, submisivní děcko.
- Ztěžujete mi to, Orlo. - Možná jsem jen smutný.
Byl jsem slepý k vašim chybám.
Ano.
A já k vašim.
Dnes toho za sebou hodně nechám.
A nejspíš i vás.
Jsi v pořádku?
Jak ji mohla Georgi postřelit?
Jo, Georgi se zachraňuje. Celá ona.
Postřelila moji ženu!
Jděte domů, vy zvířata!
Nesnáším tenhle den.
Kdybys nežvanila, mohli jsme souložit v tvých komnatách,
zatímco by tvůj manžel vedle cvrnkal kuličky.
- Házíš to na mě? - Protože to je tvoje chyba!
- Promiň, mám nervy. - Taky promiň.
Co když umře? Taťána?
Moje děcka jsou otravní smradi. Nechci je vychovávat.
Dojemné.
Na koně, pitomci!
Petr, Petr, Petr, Petr, Petr!
- Marial, pojďme. - Nemůžu. Nevěřím, že mě zabije.
- Fakt to chceš risknout? - Tak trochu?
Marial, prosím! Ona mě zabije.
Když uteču, nedokážu tím, že jsem s tebou?
Ale to jsi, nebo ne?
Dryák na spaní, hodně silný.
Tohle? Nevzbudila byste se, kdybych vám pálil obličej žehličkou.
Ideálně bezvědomí.
Potřebuju minutku.
Petr utekl s vězni do lesa.
Samozřejmě je stíháme.
Najdeme je.
Nehledejte.
Co?
Nechte je utéct.
Jak si přejete.
Cenou za lásku je smutek.
To říkávala moje žena.
Měl jsem to za osobní útok,
ale asi to myslela všeobecněji.
Většinou útočila spíš fyzicky než metaforicky.
Ano.
Měla pravdu.
Jste v příborníku.
Kdybyste viděl, jak na vás jdu s nožem,
byl byste mě zabil?
Přežití je náš poslední instinkt. To se nesmí soudit.
Jako já nesoudím to, že jste mě pětkrát bodla.
- Pugačeva. - Měla jste ho za mě.
- Měla. - To člověkem otřese.
Jak si můžeme důvěřovat?
Díky víře.
- Otravná odpověď. - Souhlas.
Tak tohle je plán.
Vy odjedete, najdete si bydlení, dáte mi vědět, kde jste.
- A ona vám zas odpustí. - Ano, to je plán.
Takže ona v té velké lásce odpracuje všechno,
a vy si děláte, co se vám sakra zachce.
- Marial, ty ječíš. - Nasrat, hrabě ze Způsobů.
To je jeho vina, ne moje.
Manželčina matka se nešuká! Kdo to potřebuje připomínat?
- To je dobré pravidlo, souhlasím. - Opouštíte ji, jak se vám to hodí.
Co se stane, až se to dozví?
Bude...
Ublížená.
Osamělá.
- Tak pojedeme, nebo... - Ticho.
To je blbost.
- Kde je vaše loajalita k nám? - Musím riskovat, pro lásku.
Nás, sebe ne, samozřejmě.
- To je úplně na hovno. - Problém, Arkadiji?
Ano, problém.
My jsme k vám plně loajální, a vy se kvůli ní obrátíte proti nám.
Tvůj tón se mi nelíbí.
Žena má prostřelená střeva a mě vracíte na smrt.
A teď už snad i ječíš.
Smolnyj!
Já neutíkal.
Vyhýbal jsem se na cestě šlahounu.
- Byl to pohyb do L. - Mazej do řady, Arkadiji.
Možná mě budete muset nést.
Vy.
Já.
Myslela jsem, že jste pryč.
Ne, nemyslela.
- Srovnám se s vaším rozhodnutím. - Jo.
I když je všechny zabiju?
Ano. Ale nemůžu slíbit, jak mi bude,
až budu muset do hrobu spustit Grigorovo tělo
a prudký déšť mi bude smývat slzy, až políbím jeho chladné, modré rety.
To je výhrůžka?
Vyvolávám tklivou představu svého smutku,
abyste ho s dojetím ušetřila.
Chci říct, že nakonec stojím za vámi.
Co byste udělal vy?
Postřílel je, nechal jejich maso sežrat medvědy
a pak nechal z jejich kostí vyrobit dárkové domečky
a obdarovával bych jimi dvůr.
Krása.
Nemám důvod jim věřit a oni nemají důvod mi být věrní.
Jste geniální, tak si určitě nějaký najdete.
Souhlas.
Na nohy.
Jestli vstane, vypadne jí žaludek.
Vážně?
Vstávat, jinak kulka, nebo medvěd.
Tak si pevně držte střeva.
Co se děje?
Šampaňské s kapkou citronu pro vás.
Negroni s tvarůžkem.
- Jak jste to... - Carevna musí znát své lidi.
- Zabijete nás? - Ne, Arkadiji.
Budete-li proti mně vystupovat, zabijete se sami,
z dětí uděláte sirotky
a vyděděnce a terče po zbytek jejich života.
- Nenávidím ženské ve vedení. - Vážně, Arkadiji?
Nesvědčí ta hnisavá rána v mých střevech o tom,
že bojujeme o život, a ona nám nabízí dohodu?
Chcete smlouvu na vlnu na vojenské uniformy?
Ano. Sakra ano!
Prosím o to Petra už léta, ale Velementov mě vyřazuje.
Já vás zařadím.
A Taťáno, co kdybyste byla přítelkyně s carevnou
a já vás veřejně navštěvovala na čaj?
Ty čubky by zdechly žárlivostí.
Nehezká smrt, ale ne tak zlá jako medvěd, nebo kulka.
Tak. Vy prý máte úžasné venkovské sídlo.
Krásné. Měla byste...
Necháme ho shořet na popel a propustíme nevolníky?
- Mám už na cestě své muže. - Sakra.
A pak ho rozprodáme u dvora.
Arkadiji, vy teď půjdete do zeleného salonku a dáte si drink.
Přijdou stráže a začnou vás před všemi
kopat do koulí, až budete chcát krev, rozumíte?
Teď si budete muset kleknout.
Víno?
Moc rád.
Grigore, vždycky jsem vás měla ráda.
Milujete špatného muže, zrovna jako já.
- Nemohu vám to vyčítat. - Takže mě nezabijete?
Zabiju, když budu muset, samozřejmě. Ale nechci.
Co chcete?
- Já... - Povím vám to.
Chcete milovat a být milován.
Ano.
Jak mě miluje?
Jako ještě nikdy nikoho.
Takže ho dělám šťastným.
Takže už mezi námi nic nestojí.
Ne.
Nestojí.
Buďte loajální.
Teď se připojte k Arkadijovi v zeleném salonku.
Začni laskavě slovy... "Je mi to strašně líto."
Sedej.
Jsi napjatá.
Jsi volná. Žádná kulka, nebo medvěd.
Jako bys mě mohla zabít.
Matka se mýlila v mnohém,
ale v tobě ne.
My dvě už nejsme přítelkyně.
Můžeš zůstat u dvora, ale s přátelstvím je konec.
Kateřino, chováš se směšně.
- Nemyslím si. - Jsem tvá nejvěrnější přítelkyně.
Máme se rády a všechno si odpouštíme.
Měla jsi na výběr.
Říct mi to okamžitě, nebo to neříct vůbec.
To jsou pro přítele jediné dvě volby.
- Ale já... - Nevybrala sis z nich.
A já ti otevřela své srdce o Petrovi.
A ty jsi nechala Grigora zavřeného v tom svém.
Chci přítelkyni, která bude mít jako já srdce otevřené.
Aha.
To bych zvládla.
Nepochopila jsem podstatu přátelství. Asi to bude výchovou.
- Můžeš jít. - Ale ta otevřená srdce se mi líbí.
To by mi bývalo ušetřilo velká muka.
Můžeš jít.
Takže jemu odpustíš, a mně ne?
On je můj osud.
Ty jsi moje volba.
Trefné...
A směšné.
Vyjdi, nebo tě vyvlečou.
Myslím, že jste zatracení
a skončíte v těžkostech, bolesti a velké ztrátě.
Vy jste strašná kráva.
Ale můžu vám z krve odebrat minulost.
To by bylo skvělé.
- Jak to provedete? - Vědecky.
Něco cítím.
I já.
Těžká minulost.
Jelen vydává šustění
a pak i praskání, když dupe v mlází.
Lov je naslouchání.
Proto jste v něm tak špatný.
Tvá máma má mrštný jazyk, Pavlíku.
Jako já, ve vtipu i jejím štuclíku.
Takhle bychom před ním neměli mluvit.
Pokud mu nezatajíme realitu, bude v ní mistrem.
Nemůžeme všechno zapomenout?
Kdysi jsem ráno vstával a zapomínal všechno z předešlého dne.
Koho jsem šoustal, zabil, jaký byl úlovek.
Co jste snědl?
Nikdy, co jsem snědl.
Pamatuji si všechna jídla z celého života.
7. června 1756.
Brusinkový koláč, kávová pěna
a carpaccio z koloucha nakrájené v lese přede mnou,
vložené do úst ještě teplé, namočené ve šťávě z granátového jablka.
12. srpna 1762.
Měl jsem chřipku a mohl jen slepičí vývar,
a přesto to byl první den ořechové sezóny, a já je cítil.
Jejich měkkou, mléčnou dužinu vydávající lesní vůni po paláci.
Zaslechla jsem jelena.
Ne, skoro nic se neozvalo.
Možná králík nebo divočák. Ale střelila jste moc vysoko.
Není nic než teď.
- Co? - Možná je to pro nás cesta.
Není nic než teď.
Nebyla žádnou minulost ani budoucnost.
Protože teď, když se na vás dívám,
držím vás za ruku,
tak jsem šťastná.
I já.
České titulky Jana Děžinská Iyuno 2023