Императрица Екатерина Велика!
- Ура! - Ура!
Досега...
Ще ставам баща. Не съм бил по-развълнуван.
- Не искам да бъда император. - Така ли?
Вие сте императрицата на Русия.
- Има план. - Ще се провали,
след което ще дойде смирена да търси моята обич и патлак.
Изключителен план.
Мои двойници? Изобщо не приличате на мен.
- Освен теб. - Успя ли да заблудиш стражите?
Накарах единия да ми направи свирка.
- Да променим Русия, приятелю. - Съгласен.
Имам своя роля в царуването ви.
Орлов планира да ви наръга 60 пъти,
а после да ви причини нещо, включващо сол, мед и мравки.
Звучи забавно.
Момче е! С пенис!
Човешки ли?
Никога не съм се чукала с кон!
- Направих това за Павел. - Каза ли им, че пристигаме?
Докато подпалваха бюрото ми и крещяха "Долу крал Хуго",
- успях да им драсна писмо. - Добре дошли сте.
Управляването на империя никога не спира.
- Докато един ден не спре. - Какво правиш тук, Георгина?
- Виждах се с някого. - Коя е?
- Маря. - Това е братовчед ти?
И мой годеник.
- Какво? - Не иска да му духам
и ще затвори устите на нещастниците, които искат да се венчая.
- Те наистина са заедно. - Петър е голямата ми любов.
Може да седне на лицето ви, но не и на трона.
Османците посегнаха на граничните ни райони.
- Султане. - Ето защо Петър си е загубил ума.
Майката на Екатерина е тук.
Намирам те за вълнуващ.
Жените не обичат, когато мъжете чукат майките им.
Ще се опитам да се въздържа.
Смазах сърцето на жена ми като мишка в гърлото на бобър.
- Той уби майка ми! - Чукането на прозореца я уби.
Добър вечер, дами и господа.
- Какво правите?! - Арестувайте ги!
- Пуснете ме! - Оставете я!
Пугачов.
Мамка му, как боли.
Преминахме през трудности.
Оказа се, че бракът не е лесна работа.
Проляхме малко кръв.
Опита се да ме убие с много наръгвания.
Той чука майка ми.
Опитваме се да продължим наред.
- Да загърбим миналото. - Да посрещнем новия ден.
24 часа по-рано
Добро утро.
Аз...
Ето защо сме идеални един за друг.
Днес не се чувствам особено идеална.
Върни се в леглото.
Искам да се изкъпя.
Не бях на себе си.
Или пък си разкрила истинската си същност.
Имах лош ден.
Умирам от глад.
Обичайно е след убийство. Веднъж гръмнах трима
и изядох цял елен, пълен с гъска, пълна с нар.
- Беше невероятно. - Не желая да го обсъждам.
Поздравления за султана.
- Като се сетя, и се надървям. - Щеше да ме убие.
Но не успя. Браво!
Бях в ужасно настроение, и то по твоя вина.
Задето опънах майка ти?
Не го изричай повече на глас.
Да. Ще го имам предвид за в бъдеще.
Какво бъдеще ни очаква?
След случилото се вчера... Объркана съм.
С две думи - не искаме да се убиваме един друг,
затова предполагам, че ни очаква щастливо бъдеще,
пълно със сливови танци и секс.
Какво е "сливови танци", мамка му?
Радвам се, че попита.
Ритуален пролетен танц, където се прави оргия на зазоряване,
а сливите от дърветата падат по главата ти.
Разбира се.
Имам страна за управляване, така че без сливови танци за мен.
Много по-силна си като лидер.
Сега се страхуват от теб.
Не искам да се страхуват от мен.
Бива те не само с ножа, но и с думите.
Освен това си леко чалната, което ми действа възбуждащо.
Не можем да продължим, ако не загърбим миналото.
Загърбваме го.
Съжалявам.
Понякога усещам стаен гняв.
Разбираемо.
Имам задачи.
Разбира се.
Настоявам да освободите съпругата ми!
Мамка му.
Бях забравила за това.
В Е Л И К А Донякъде истинска история
Куршумът или мечката
Да му се не види.
- Мамка му! - Не спираш да го повтаряш.
Добре обобщава чувствата ми.
Ти какво ще предпочетеш?
Куршум или мечка?
С мечката имаш шанс.
Да умреш в агонизираща болка, докато гледаш как те ръфа.
- Все някой е успял да се пребори. - Няма такова нещо.
- Мамка му! - Маря.
Мечките са гладни.
Нормално. Нали това е целта?
Страхотен ден. Един момент.
В случай че сте забравили - Петър е мъртъв!
- Ура! - Стига си го повтарял!
- Става късно. - Явно се е успала.
Все пак вчера уби мъжа си.
Да действаме.
Каза да я изчакаме.
Да отидем да я намерим, Орлов.
Не искам да гледам как умират хора, които познавам от раждането им.
Необичаен ден.
Страхотен, Велементов.
Бъдещето започва.
Интересна нощ.
Нещата излязоха извън контрол.
Не исках да се сблъсквам с онова, което ни очаква.
Не биваше да гледам.
По едно време ми се стори, че искате да се включите.
Аз съм грешник.
Веднага си простете. Така правя аз.
Дано мадам Душенова бъде също толкова благосклонна,
предвид онова, което й причиних снощи.
От години не съм се държала така освободено.
Беше вълнуващо.
И осъдително.
Но въпреки това вълнуващо!
Днес не посрещам деня с удоволствие.
Имало е оргия, а не сте ме поканили? Много грубо.
Скъпи, вие сте жив!
Да, но тя ме наръга цели пет пъти.
- Не изглежда да ви има нещо. - Не разбирам.
Дадох дрехите си на Пугачов. Имах предчувствие.
И въпреки това ми беше трудно да го повярвам. Помня сватбата ни.
Усетих любовта й. Ние се обичаме до полуда,
но за всеки случай реших да се разменя с Пугачов.
И тя ме нападна като дива селянка.
Мисълта за това ме надървя, но тя ме нападна!
Гледам да не го мисля много,
но ако не бях толкова предвидлив, сега щях да съм мъртъв.
- Това праскова ли е? Яде ми се. - По-добре вземете друга.
Ужасявам се да узная отговора.
Но Екатерина мъртва ли е?
Не. Взря се в мен с отчаяние и тъга,
след което се награбихме, и...
Мамка му.
Понякога връзката ни е твърде сложна.
И двамата сте живи? Това е страхотно.
Любовта ви е силна. Прекрасен ден!
Точно това ми убягва. Дали наистина е така?
Цяла сутрин се взирах в приборите,
докато тя се хранеше.
- Как ще живея по този начин? - Ще убие ли затворниците?
Какви затворници?
Какъв невероятен ден!
Мъртъв е, така че можем да се залавяме за работа.
Усещах, че докато той е жив,
вие няма да успеете да поведете страната.
Тъжен съм. Познавах го от малко момче...
Ако се разциврите за него, ще ви застрелям.
Чакаме ви за затворниците.
Да, вярно.
Понякога, ако дните са...
Позволих си да напиша съобщение за неговата кончина.
Трябва да поговорим. Обирайте си чукалата.
Не. Не. Не!
Хиляди дяволи. Здравейте.
Мога да обясня.
Радваш се, че съм жив, Орлов. Аз също.
Всички сме щастливи. Днес е ден за опрощение.
Изглежда си арестувала приятелите ми. Освободи ги.
- Не ми нареждай. - Трябва да поседна.
Придворните са развълнувани за куршума и мечката.
- Какво е това? - Право на избор.
Дали да те разстрелят или да те разкъса мечка.
Ако оцелеят, им е опростено. Аз го измислих.
- Не съм го нареждала. - Реших, че ще се хареса...
Снощи убивахме хора.
Очистихме всички, които са срещу нас.
Защо й крещиш?
Всички се вълнуват. Ако ги пуснете, ще изглеждате слаба.
Аз ще се погрижа. Няма да избие приятелите ми, Велементов.
Не се тревожи. Те са ми предани,
затова ще бъдат предани и на нея, понеже и аз съм й предан.
Съжалявам. Наистина го убих. Просто не беше той.
А след това сърцето ми...
Трудно ми е да го обясня.
Започнахме нещо.
Положихме кръвна клетва, а не постигнахме нищо!
Дори превратът, както изглежда.
Решенията ви не струват.
Вие сте пълен провал и не биваше да ви се доверявам!
Петър.
Естествено, че не ме уби. Любовта ни е променлива, но силна.
Виждаш ми се разочарован.
Поздравления, император Петър.
- Върнете ми го зареден. - Добре.
Всички сме облекчени. Езикът ти е като на гущер.
Проклет махмурлук.
Няма да ни даде онова, което искаме.
Знам. С него имаше някаква надежда.
Хуго, Агнес. Да идем на лов по-късно?
С удоволствие!
- Жив е. - Ние също.
Искам да те чукам на стената.
- На кого му е нужна стена? - Трябва ми опора...
Да, да.
Знам, знам.
Мислеше, че съм мъртъв, затова сега си объркан.
С императрицата сме помирени и влюбени.
Вие сте жив!
- Не ви е убила? - Жив и здрав съм.
Опънахте и убихте майка й, а тя не ви тегли куршума?!
Наистина я опънах, но за смъртта й вина има гравитацията.
Обича ме. Е, не е като да не се опита.
Размених се с Пугачов. Наръга ме пет пъти.
- Опитала се е да ви убие? - Гледаме да го загърбим.
- В затруднено положение сте. - Пет пъти?
Видях съжалението в очите й.
Или пък сте я изиграли и е била твърде изморена да се бие.
- Пет пробождания не са малко. - След третото си е зор.
Така си е. Не желае смъртта ми. Спах с майка й.
Нямаше да я уважавам и обичам, ако не се беше опитала да ме убие.
Млъквайте вече. Дойдох тук, за да ви помогна.
- Свободни ли сме? - Ще запомня лицата на зяпачите.
- Все още не сте свободни. - Какво?
Тревожи я вашата лоялност
и е редно да заплатите за вашето предателство.
Верни сме на теб. Мразим кучката и искаме да се гътне.
Но сега сте заедно и вече не го искаме, нали?
Или пък трябва да се преструваме?
Искам да се видя с нея. Вероятно не знае, че съм тук.
Шибаният Орлов ме е арестувал.
Знае, че си тук.
Ясно.
Нужен ни е жест за вашата вярност.
- Разбира се. - Трябва да надвиете мечката.
Какво?! Ще ни разкъса!
Трябва да й предложите нещо, върху което да се фокусира.
Например да наврете нечия ръка директно в устата й.
Ще строши костта и ще получи месце и прясна кръв.
Това ще й отклони вниманието, а вие ще си плюете на петите.
- Чудесен план. - Благодаря.
- Беше сарказъм. Това е откачено! - Не мисля.
Недейте да губите съзнание.
Иначе ставате шведска маса с карантии.
Панкреас, черен дроб, бъбреци. Истински рай за мечките.
- Няма начин. - Шибан идиот.
- Давам ви шанс. - Намерете друг начин.
Ако наистина ви обича, ще ни пусне. Накарайте я!
Разбира се, че ме обича. Бъзливи неблагодарници такива.
- Мадам Димова. - Петра. Добри рефлекси.
Видяхте ми се нервна.
- Какво узна? - Все още са живи.
Ще извършват ежедневни проверки за предатели в двореца.
Никой няма да повярва, че не са ви арестували.
Твърдят, че е планирала нещо специално за вас,
но също така и че ви обича. Освен това Петър е жив.
Но пуснаха официално съобщение, че е мъртъв,
а Карлов го е видял да излиза от двореца с прободни рани.
В допълнение върлува чума
и Орлов заплашва да изнасили всеки, който му се изпречи на пътя.
- По дяволите. - Хората обичат да говорят.
Не мога да стоя тук в очакване на смъртта.
Мога да правя любов с вас, за да убиете времето?
Виждам как ме гледате, докато се къпете.
Заблудила си се, но благодаря за предложението.
Дай ми книгата на Русо.
Когато мислих, че е мъртъв...
Почувствах празнота.
Сърцето и мозъкът ми се разкъсаха.
Изведнъж го видях да стои пред мен.
Всичко се върна на мястото си и сърцето ми заби отново.
Почувствах се цяла.
Но след това се събудих и осъзнах цялата бъркотия.
И защо? Заради шибаната любов?
Веднъж яздих гола в дъжда под прозореца на Петър Велики.
Пеех фолклорни песни и се надявах, че ще ме зърне.
- Случи ли се? - Да, но яздих още три часа,
- за да се появи. - И?
Не дойде, но се разболях от пневмония.
Посети ме, докато се лекувах.
Направих му свирка, а той ме нахрани със супа.
Беше много мило.
Отдаваме се на чувствата си, напълно простима грешка.
Така сте постъпили.
Да.
Но не знам как да постъпя със затворниците.
Да ги убия, да ги измъчвам, да ги пусна?
Надявам се не в този ред.
Не е смешно, архи.
Не мога да убивам хладнокръвно!
Не съм такава. Не искам да изградя подобна нация.
Мислих си да напиша реч за прошката.
Ще ги освободя и ще поставя ново начало за всички.
Не ме гледайте така.
Наивна съм.
Вярвам, че хората могат да се променят.
Че няколко жалостиви думи ще отворят умовете и сърцата им,
доброто ще възтържествува и всички ще се жертват за всеобщото благо.
Мило е.
Сладка идея.
Но обречена на провал.
Защото когато не успях вчера
и реалността ме връхлетя, взех един нож и го направих.
Какъв е отговорът тогава?
Вие двамата.
Ние ли?
Как да постъпя със затворниците?
Виждате ли?
Нямате идеологическа позиция.
Анализирате всяка ситуация, търсите изгодите
и нагласяте обстоятелствата спрямо тях.
Без морал, без философия, просто победа.
- Приятно е да те забележат. - Наистина!
И двамата сте ужасни,
но какво ще кажете да ви използвам, за да постигне целите си?
Искате да ме използвате?
Да.
Ще ми поверите желанията си?
Верен сте единствено на себе си.
Но и двамата сте откровени с мен, макар и невинаги да ми харесва.
Това искам от вас.
Орлов и Велементов ми помогнаха да стигна дотук, но не и да продължа.
Но смятам, че вие ще успеете.
Най-разумно ще е да не знаете всичко, което ще правим.
Методите ни няма да са приятни.
Не, искам да се обуча.
Не ми е в природата.
Вероятно съм заблудена оптимистка.
Но ще се променя.
Нужно е да ни обещаете,
че винаги ще ни се доверявате и няма да ни се бъркате.
Обещавам.
Уверена съм, че ще бъда по-добра от вас.
С малко обучение, разбира се.
Самоувереността ви е непокътната.
Правя това за Русия.
Не го искат.
Не им пука дали аз, или Петър е спечелил.
Но няма да се откажа, докато не се превърна във водача, който искам.
Поредната ми реч. Патологично е.
Добре. Добре. Действай!
Русо!
Трябва да спасим обществото от лошото влияние.
Ще го прочета, докато екзекутирате затворниците.
- Искате да ги екзекутирам?! - Наложително е.
Интересно. На сватбата ми се стори, че стояхте от страната на Петър.
- Спазвах отредените места. - Моля?
Заради възпитанието и маниерите, от които се опитваме да се отървем.
Избавете ни от миналото и създайте бъдещето ни, императрице.
Ще следваме разума и прогреса.
Сърцето ми е ваше.
- Както и моята вярност. - Защо не я арестувахте?
Защото се взря в душата ми и видя, че вярвам.
Преобрази ме.
Стана ми хубаво, че съм променила някого.
Така е. Наистина се промених.
Сигурна съм, че видяхте това в сърцето ми.
С удоволствие ще гледам как убивате неблагодарните ми приятели.
За вас и за новата Русия.
Те не вярват в каузата ни!
- Много е настървена. - Главозамайващо.
Започнете вие.
- Какво? - Моля?
Защо не убиете някого? Предлагам Татяна.
Или пък Григорий.
Със сигурност таи неприязън към него,
тъй като напоследък прекарваше времето си в Маря.
Аз...
- Георгина? - С най-голямо удоволствие.
Как не се досетих сама?
Да вървим.
Екатерина!
Войнико, дай й оръдие.
Ще те застрелям.
Много смешно.
- Не ме слагайте с тези идиоти! - Идиоти ли? Ние сме влюбени.
- Остави ме на мира. - Какви ги вършиш?
- Георгина. - Да живее Екатерина Велика!
Мамка му!
Е, не очаквах такъв развой.
Какво, по дяволите?!
Застреля я. Застреля я!
Проклети диваци.
Не отстъпвайте.
Застреля ме, кучко!
Все още сме в Русия.
- Достатъчно! - Сигурна ли сте?
Каза да спреш!
Да вървим.
- Какво беше това? - Добре ли си, Татяна?
В мен има дупка, Аркадий. Ти как мислиш?
Нещата излизат извън контрол.
Божичко.
Тя не е хладнокръвна убийца.
Никога не би позволила да избират между куршум и мечка.
Е, с изключение на вчера, но тя каза, че не й е било ден.
Отдаде се на емоциите. Ние с теб ще се отпуснем
и ще си хапнем еленско с вино и хвойна.
Ще изчакаме да й мине. Жест на вярност.
- Добро утро. - Мили боже!
- Простреляна е. - Най-вероятно ще се оправи.
Престани да го повтаряш!
Има шанс да умрете от неизвестен патоген,
но сигурно ще оцелеете.
- Само тя ли е? - Засега.
- Отворете прозореца. - Не!
Не! Недейте!
Днес е нов ден, Орлов.
Обърни нова страница.
Без повече кръвопролития!
Това не е пример за разумен и добре обмислен ход.
Не очаквах да я застреля.
Е, успя да ви изненада. Кой кого изигра?
Всички го правят. Не го ли проумяхте?
Трябва да разберем защо го направи.
За да докаже лоялността си.
Или се притеснява, че ще я убия, или наистина ми е вярна.
- И? - Какво?
Изложи се на риск.
Застреля човек от противниковата страна
и това уязви и нея, и тях.
- Тълпата също се забавлява. - Не искам това.
Знам, но сама се поставихте в тази ситуация.
Трябва да се измъкнем по елегантен начин.
За тях насилието е удовлетворяващо и объркващо,
а присъствието на Георгина го прави интригуващо.
Изглежда, сякаш си играете с тях.
Вече не изглеждате слаба, а предвидлива. Ура!
Спечелихме ви време.
Предполагам, е така.
Но проблемът си остава. Както и цялата шибана бъркотия!
- Елисавета. - Винодел.
Трябва да поговорим за снощи.
Трябва ли? О?
Правихте ми неща.
Малко се отнесох, но се надявам, че нямате трайни увреждания.
Често намирам нараняванията и продължителната болка
след гореща нощ за доста приятни.
Запалихте нещо в мен. Искам отново да ви имам.
Още на мига и във всеки следващ час след това.
Поласкана съм, но обичам да разнообразявам нещата.
Мъж, жена, двама мъже и жена, нещо дървено.
Собствената ми ръка в гората, опърничав пазач,
мастурбиращ крепостник, докато ям торта.
- Може би след месец-два. - Трябва да ви имам.
Както казах - след месец. Изненадайте ме,
като привлечете вниманието ми с дърпане на коса
и език, потопен в черен опиум. Имаме сделка.
Влюбен съм до уши.
Не си падам по това.
Не е добре.
Винаги съм искала да разговарям с вас.
Имам слабост към войници.
Разказите за битки ме главозамайват.
Ами аз... Да.
Аз съм войник.
И то какъв.
Ще ми се да не ви виждах като обект на похот,
въпреки мъжеството, което се спотайва под тази вода.
Наблюдавах шведската ви кампания.
Как побърка хората ни.
Често се оказваха точно там, където ги искахте.
Щях да спечеля тази битка, ако Петър и Екатерина не се бяха помирили.
Щяхте да отидете в Стокхолм и да вземете каквото си поискате.
Преследва ме.
Знаех си, че щях да успея.
Натъжавам се, че ще умра, без да съм завоювал тази победа.
Можех да бъда плячка от войната.
Никога не бих ви описал като плячка.
А като какво?
Сияние.
- Ще ме обучите ли за войната? - Разбира се.
Как да отворя нечий фланг
и да го разпоря с едно мощно движение?
Развълнувах се.
Вече нямам страна,
но все още имам хобита.
Приятно ми беше да се запознаем.
И на мен.
Хубав пенис, между другото.
Благодаря...
Как мина?
Ти как мислиш?
Браво.
Пет коня.
И някаква храна.
Отивате да пояздите и сте си взели резервни патрони?
Да те излъжа ли, или вече знаеш какво съм намислил?
Отивате да ги измъкнете.
Те са ми приятели, а тя ще ми прости.
Любовта ни е необятна.
Прости ми, задето правих секс с майка й и я убих.
- Ще ми прости и това. - Всеки си има граници.
За повечето тя е да чукаш майка им.
Така е, с изключение на някои региони в Беларус.
Какви са изискванията й?
Да й бъдат верни.
Не, не иска да бъде сама.
Вчера се чувстваше като самотен облак сред врани,
а завчера смяташе, че цялото небе е осеяно с облаци.
Сложно сравнение.
Тя се чувства напълно сама.
Любимият й я предаде, най-добрата й приятелка я излъга,
приближените й я изоставиха,
наруши принципите си сред турска кървава баня
и изгуби разума си под тежестта на всичко случило се.
Оптимизма, арогантността и вярата й в доброто у хората.
Сама си каза, че е имала лош ден.
Сега се надява да сглоби парчетата,
а вие отново ще я предадете.
Този разговор не ми се нрави.
Искате ли да танцувам, за да ви бъде по-приятно?
Лельо?
Дворецът има нужда от забавление.
Може да ни нареди да танцуваме цял ден.
- Би било прекрасно. - Те са ми приятели.
Тя не може да се откаже и да ги пусне. Знаеш го.
Ще си намерите други приятели. Хората ви обичат.
Така си е.
- Но тя е единствена. - Да.
Тръгвам си, тъй като успях да изразя мнението си по категоричен начин.
Можете да приветствате мъдростта ми и да изядете този макарон.
Много е вкусен.
Императоре? Конете.
- Искате ли да остана? - Не.
- Императрице. - Катя.
Трябва да взема решение за затворниците, нали?
Реших, че сте дошли да се извините.
Така е.
Но реших да започна със затворниците.
Е?
Много съжалявам.
За какво?
- Че не го убих. - Че не можахте да го убиете.
И че няма да го сторя.
Имахме уговорка.
Кръвна клетва на този диван, където едва не припаднах.
Спомням си.
Можем ли да постигнем компромис? Това е въпросът.
- Мъртъв ли е? Тогава не. - Орлов.
Избягах от оковите му заради вас,
а вие сама си ги сложихте, при това с песен на сърцето.
Мислих, че ще донесете промяната.
Но вие сте едно глупаво дете, омаяно от пениса на мъжа си.
Затруднявате ме, Орлов.
Просто съм тъжен.
Бях сляп за недостатъците ви.
Да.
И аз за вашите.
Днес оставям миналото зад гърба си.
Изглежда това включва и вас.
Добре ли си?
Не мога да повярвам, че Георгина я застреля.
Гледа да спаси задника си. Типично за нея.
Застреля жена ми!
Разкарайте се, животни!
Мразя този ден.
Ако не си беше отворила устата, сега щяхме да правим секс,
докато съпругът ти си играе на топчета в съседната стая!
- Мен ли обвиняваш? - Защото вината е твоя!
Извинявай, малко съм напрегнат.
Аз също.
Ами ако Татяна умре?
Децата ми са отвратителни. Не искам да ги гледам сам.
Колко мило.
Качвайте се на конете, шибаняци такива.
Петър, Петър, Петър!
- Хайде, Маря. - Не вярвам, че ще ме убие.
Наистина ли искаш да поемеш този риск?
- Май да? - Моля те, Маря! Мен ще ме убие.
Но ако избягам, това ще докаже, че съм с теб.
А не е ли така?
Искам нещо силно за сън.
Ето това? Ще спите като заклана.
Искам да изпадна в забвение.
Нуждая се от почивка.
Петър е избягал в гората със затворниците.
По петите им сме.
Ще ги намерим.
Недейте.
- Какво? - Оставете ги.
Както наредите.
Цената на любовта е мъката.
Жена ми го казваше.
Смятах, че е лична обида,
но вече си мисля, че се отнася за всички.
Тя предпочиташе физическата конфронтация пред вербалната.
Да.
Била е права.
Вие сте в гардероб.
Ако ме беше видял да тичам към теб с нож в ръка, щеше ли да ме убиеш?
Не ме съди за това, че имам инстинкт за самосъхранение.
Аз да не би да ти натяквам, че ме прободе пет пъти?
- Не теб, а Пугачов. - Но мислеше, че съм аз.
- Така е. - Това ме разтърси.
- Как да си вярваме? - Имайте вяра.
- Каква досада. - Съгласен.
Ето какъв е планът.
Намерете къде да живеете и ми съобщете.
- И тя отново ще ви прости. - Именно.
Тя прави всички компромиси в тази велика любовна история,
а вие правите каквото ви скимне.
- Маря, недей да викаш. - Начукай си го, граф Маниер.
Вината е негова, а не моя.
Не чукайте майката на жена си! Нима не сте го знаели?!
- Добър съвет е. - Постоянно предавате доверието й.
Какво ще стане, когато разбере за това?
Ще бъде...
... наранена.
Сама.
- Ще тръгваме ли? - Замълчи.
Това е нелепо.
- Къде е вашата лоялност към нас? - Рискувам я в името на любовта.
Рискувате нас, не себе си.
Пълна глупост.
- Проблем ли има, Аркадий? - Да.
Винаги сме ви били верни, а вие ни предадохте заради нея.
Не ми харесва тона ти.
Застреляха жена ми, а вие ме изпращате на сигурна смърт!
Вече крещиш.
Смолни!
Не се опитвах да избягам.
Имаше къпинов храст, който исках да заобиколя.
Връщай се в строя, Аркадий.
Някой трябва да ме носи.
Ти.
Аз.
Мислих, че си избягал.
Не, не си.
Ще се примиря с решението ти.
Да бе.
- Дори да реша да ги убия? - Да.
Макар да не мога да ти обещая как ще се почувствам,
ако се наложи да положа тялото на Григорий в гроб,
докато дъждът отмива сълзите ми и целуна студените му устни.
Това заплаха ли е?
Лек намек как ще се почувствам с надеждата, че ще го пощадиш.
Важното е, че съм с теб.
Ти как би постъпил?
Ще ги застрелям, ще оставя мечките да оглозгат труповете им,
след което ще си построя малки къщички от костите им
и ще ги подаря на придворните.
Звучи супер.
Нямам причина да им вярвам, нито пък те на мен.
Ти си гениална. Сигурен съм, че ще се сетиш за нещо.
Така е.
Ставайте.
Ако се изправи стомахът й може да падне.
- Наистина ли? - Куршум или мечка?
Придържайте червата си.
Какво става?
Шампанско с лимон за вас.
Негрони с извара за вас.
- Откъде... - Императрицата познава хората си.
- Ще ни убиете ли? - Не, Аркадий.
Вие ще се самоубиете, ако сте срещу мен. Децата ви ще станат сираци
и цял живот ще имат мишена на челото си.
- Мразя жена да ме командва. - Наистина ли, Аркадий?
Нима гнойната рана в корема ми не е знак,
че се борим за живота си, а тя ни предлага сделка?
Все още ли искате договора за вълна за униформите на войниците?
Да, по дяволите!
Моля Петър от години, но Велементов все е с предимство.
Уредено е.
Татяна, какво ще кажете да сте приятелка с императрицата
и тя да ви идва на гости, за да пиете чай?
Всички ще се изядат от завист.
Лошо за тях, но въпреки това е по-добре от куршум или мечка.
Доколкото разбрах имате прекрасен имот в провинцията.
- Невероятен е. Трябва... - Да го изгоря до основи?
- Хората ми вече са на път. - Мамка му.
След това ще продам земята.
Аркадий, отидете в зеления салон за питие.
Пазачите ще ви ритат в топките,
докато не започнете да пикаете кръв, ясно?
За следващата част е нужно да застанете на колене.
Вино?
С удоволствие.
Винаги съм ви харесвала, Григорий.
Обичате грешния мъж, също като мен.
- Не мога да ви виня за това. - Няма да ме убиете?
Освен ако не се наложи. Но не го искам.
А какво искате вие?
Ще ви кажа.
Искате да обичате и да бъдете обичан.
- Да. - Как ме обича той?
Както не е обичал друга.
Правя го щастлив.
Между нас няма вражда.
Да. Така е.
Бъдете верен.
Присъединете се към Аркадий в зеления салон.
Очаквам да чуя: "Много съжалявам".
Седни.
Изглеждате напрегната.
- Свободна си. Без куршуми и мечки. - Сякаш щяхте да ме убиете.
Майка ми грешеше за много неща, но за теб се оказа права.
Вече не сме приятелки.
Можеш да останеш в двореца, но с приятелството ни е свършено.
- Екатерина, преувеличавате. - Не мисля.
Аз съм най-верният ви другар.
Обичаме се и си прощаваме всичко.
Имаше избор. Да ми кажеш всичко или да си замълчиш.
Така постъпват приятелите.
- Аз... - Ти не направи нито едното.
Открих сърцето си пред теб за Петър.
А ти не ми каза за Григорий.
Искам приятелка, която ще бъде откровена с мен.
Разбирам.
Мога да го направя.
Не съм разбрала естеството на приятелството ни. Вината е моя.
- Свободна си. - Искам да бъда откровена.
Това щеше да ми спести много мъка.
Върви си.
На него му простихте.
Той е моята съдба.
А ти си моят избор.
Жалко...
... и нелепо.
Махай се, за да не те извлекат на сила.
Смятам, че двамата сте обречени
и всичко ще приключи със страдание, болка и загуба.
А ти си една дърта кранта.
Мога да извлека миналото от кръвта ви.
Би било чудесно.
Как ще стане?
Чрез наука.
Усещам нещо.
Аз също.
Тежко минало.
Елените издават шумолящ звук,
а когато настъпят някоя пръчка се чува лек трясък.
Ловуването се осланя на слуха.
Ето защо не те бива в него.
Много й знае устата на майка ти, Павел.
Моята също. Особено в леглото.
Не говори такива неща пред Павел.
Ако сме откровени с него, ще стане господар на съдбата си.
Можем ли да забравим за всичко?
Преди се будех и забравях всичко, което се е случило предния ден.
Кого съм чукал, кого съм убил, какво съм уловил.
- Какво си ял? - Това не го забравям.
Помня всяко едно ястие в живота си.
7 юни 1756 г.
Флан от червени боровинки, мус от кафе
и карпачо от малки еленчета, приготвено в гората пред очите ми
и поставено в устата ми все още топло
и обляно в сок от нар.
12 август 1762 г.
Бях болен от грип и ядох само пилешка чорба.
Беше първият ден от сезона на орехите и можех да ги подуша.
Меката, млечна плът и горския им аромат се носиха из целия дворец.
Май чух елен.
Не, беше едва доловимо.
Вероятно заек или прасе.
Беше се прицелила твърде високо.
Тук и сега.
Какво?
Може би това е пътят за нас.
Тук и сега.
Без минало и без бъдеще.
Да те гледам
и да докосвам ръката ти...
Щастлива съм.
Аз също.
Превод РАДИНА ВОЙКОВА
Епизодът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО