Carica Katarina Velika! Živela! -Živela!
Gledali smo... -Postaću otac. Nikad nisam bio ovoliko uzbuđen!
- Iskreno, ne želim da budem car. -Ne? - Proglašavam te ruskom caricom.
On ima plan. -Sjebaće, doći će mi ponižena, tužna
- i željna moje ljubavi i velike kite. - Divan plan.
Dvojnici, niste dovoljno zgodni. Možda ti. -Zavarao si stražare?
- Jedan, onaj visoki mi je izdrkao. - Stvorimo ponovo Rusiju. -Naravno.
Moram učestvovati u vašoj vladavini.
Orlov planira da vas izbode 60 puta i onda nešto sa solju, medom i mravima.
- Uživao bih u nečemu od toga. - Dečak je! S kitom! -Ljudskom?
Nikad se nisam jebala s konjem!
Napravio sam ovo za Pavla od medveda. -Rekao si da stižemo?
Dok su mi palili sto i vikali: "Srušite kralja Huga",
- ja sam napisao pismo. - Možeš da ostaneš.
Nisam zaboravio kako je voditi carstvo. Nema kraja. -Dođe kraj.
- Džordžina, zašto si se vratila? - Viđam se s nekim. -S kim?
- S Marijel. -Ovo ti je rođak? - I verenik. -Šta?
Neće da mu pušim i utišava idiote na dvoru koji žele da se udam.
- Stvarno su zajedno. - Petar je moja velika ljubav.
Možda će sedeti na tvom licu, ali ne i na tronu.
Osmanlije su prodrle u naše granične pokrajine.
Sultane. -Nije čudo što je Petar zanesen.
- Katarinina majka je ovde. - Mislim da si uzbudljiv.
Žene ne završe s muškarcima koji im jebu majke.
Svakako ću pokušati to da izbegnem.
Zdrobio sam srce svoje žene kao dabrovo grlo miša.
Ubio mi je majku. -Pouzdanje u prozorsku dasku ju je ubilo.
- Dobro veče, dame i gospodo. - Šta radite, dovraga? -Uhapsite ih!
Ne mene!
Pugačov.
Dovraga! Boli, jebote.
- Imali smo problema. - Očigledno brak ima izazove.
- Došlo je do krvoprolića. - Htela je da me ubije. Mnogo uboda.
Kresnuo mi je majku. Mnogo jebanja. Pokušavamo da krenemo dalje.
- Zaboravimo prošlost. - Dočekamo novi dan.
24 SATA RANIJE
- Dobro jutro. - Dobro jutro.
Ja... -Zato smo savršeni zajedno.
- Ne osećam se dobro danas. - Vrati se u krevet.
Mislim da moram da se okupam.
Stvarno nisam bila svoja. -Ne. A možda nikad nisi bila više svoja.
Imala sam loš dan.
- Mnogo sam gladna. - Tako bude od ubijanja.
Jednom sam ubio trojicu i pojeo jelena punjenog guskom, punjenu narom.
- Neverovatno. -Ne bih o tome. - Čestitam na sultanu.
Diže mi se od same pomisli. -Hteo je da me ubije. -Ali nije. Bravo ti.
- Imala sam loš dan, za šta si ti kriv. - Zbog jebanja tvoje majke.
Možemo li ne govoriti to naglas? Nikad? -Dobro pravilo za budućnost.
Budućnost. Kakva će biti? Posle ovoga juče... smetena sam.
Rezime: ne želimo da se pobijemo pa nam predviđam srećnu budućnost,
- s mnogo plesa šljive i seksa. - Šta je kog đavola ples šlijve?
Drago mi je što pitaš. Ritualni prolećni ples s orgijama u zoru
dok šljive padaju s drveća iznad tebe. -Naravno.
Moram voditi državu dok ne plešem pod šljivama.
Sad si mnogo moćnija vladarka. Sad te se plaše, jebote.
Neću da me se plaše. -Dobro rukuješ oštrim nožem, ali i oštrim rečima.
A i delovala si poremećeno, a to stvarno pali.
Prošlost mora umreti, inače ne možemo dalje.
- Onda je mrtva. - Izvini.
- Ponekad imam skriveni bes. - Razumem.
Moram da idem da se bavim stvarima. -Naravno.
Zahtevam da mi oslobodite ženu!
Sranje, to sam zaboravila.
VELIKA
METAK ILI MEDVED
- Dovraga! -Jebote! -Stalno to ponavljaš. - Dobro opisuje moja osećanja.
Šta ćeš izabrati kad dođe do toga? Metak ili medveda?
- Protiv medveda imaš šanse. - Umreti bolno dok ti jede pluća.
- Neko je sigurno pobedio medveda. - Ne sećam se baš.
- Jebote! - Marijel.
Medvedi su gladni. -Moraju biti izgladneli. U tome je poenta.
Kakav divan dan. Pričekaj trenutak.
Ako ste zaboravili, Petar je mrtav. -Ura!
- Prestanite to da govorite! - Zora je odavno prošla.
Valjda je zaspala. Bilo je naporno ubiti Petra.
- Trebalo bi prosto to da uradimo. - Rekla je da čekamo.
Orlo, treba da je potražimo. Mrzim da buljim u ljude koje ću ubiti,
a koje znam od rođenja. Čudan je dan.
Divan je dan, Velementove. Počinje budućnost.
- Pa, to je bilo posebno. - Noć je malo izmakla kontroli.
Nisam mogla da se suočim s onim što će se desiti.
- Osećam se loše kad ovako gledam. - Videla sam da cupkaš da se pridružiš.
- Grešnik sam. - Odmah oprosti sebi.
To ja uvek radim. Nadam se da to radi i gđa Dušenova posle onoga sinoć.
Nisam godinama bila tako nastrana. Zapravo je bilo uzbudljivo.
I vrlo pogrešno. Ali ipak uzbudljivo!
Bilo je lepo bežati od stvarnosti, ne želim nazad.
Jebena orgija i ja nisam pozvan? Nepristojno. -Dragi, živ si! -Da.
- Pazi ovo. Ubola me pet puta. - Izgledaš dobro s obzirom na to.
Ne razumem. -Stavio sam Pugačova u svoj kaput.
Imao sam predosećaj. Dok sam to radio, mislio sam, "Ne."
Videla si šta je rekla na venčanju. Ona i ja u svojim srcima,
ali nešto me nagnalo da odigram Pugačova.
Onda me napala, ko divlja. Napalim se kad se toga setim,
ali u isto vreme, ubola me je. Pokušavam da nastavim,
ali bio bih mrtav da nisam tako pametan. Breskva? Prijala bi mi.
Bolje da ne diraš ovu. -Bojim se odgovora. Katarina je mrtva?
Izgledala je bedno i slomljeno dok me gledala, kao i ja,
a onda smo se bacili jedno na drugo i...
Ne, ova veza mi je ponekad previše komplikovana. -Oboje su živi?
To je sjajno. Vaša ljubav je jaka. Divan dan!
Tako nekako. To ne mogu da shvatim. Ceo doručak sam gledao pribor,
dok je ona jela jazavca i gusku. Kako da tako živim?
- I dalje će ubiti zatvorenike? - Koje zatvorenike?
Zdravo, kakav dan!
Sad kad je mrtav, možemo da radimo. Ako mogu da kažem, dok je bio živ,
niste mogli da vodite zemlju. -Žao mi ga je. Znao sam ga otkad...
Ako žališ za njim, ustreliće te. Čekaju vas zbog zatvorenika.
Da... ponekad, ako su dani...
Dao sam najavu njegove smrti u novine.
Moramo da razgovaramo. Vas dvoje, odjebite. -Ne. Ne. Ne!
Zajebi sve. Zdravo.
Mogu da objasnim. -Laknulo ti je što sam živ, Orlo. I meni.
Svima nam je. Novi dan je, dan oproštaja.
Uhapsila si mi sve prijatelje. Moraš ih osloboditi.
- Ne govori mi šta da radim. - Moram da sednem.
Dvor je uzbuđen zbog metka ili medveda. -Šta je metak ili medved?
Biraju hoće li ih upucati ili će ih izmrcvariti medved.
Ako prežive, slobodni su. Ja sam to izmislio. -Nisam to naredila.
Mislio sam da će dvor biti oduševljen... -Sinoć smo ubijali.
- Sinoć smo eliminisali sve protivnike. - Da li ti to vičeš na nju?
Ispašćete slabi ako ih pustite, a svi su uzbuđeni.
Ja ću to ispraviti, neće mi pobiti prijatelje. Srediću to.
Odani su mi pa će biti odani i njoj kao što sam i ja.
Žao mi je. Ubila sam ga, samo što to nije bio on. A onda je moje srce...
Teško je objasniti. -Počeli smo nešto. Zakleli smo se krvlju,
a nismo postigli apsolutno ništa. Čak ni puč, izgleda.
Ništa što ste uradili nije uspelo. Nije trebalo da vam verujem.
Car Petar? -Naravno da me nije ubila. Ljubav nam je burna, ali snažna.
Bolje bi vam bilo da niste razočarani. -Ura, car Petar!
- Vrati ga napunjenog. - Hoću.
Znam, svima nam je laknulo. Odličan rad jezikom. Napola si gušter.
Jebeni mamurluk. Nikad mi neće dati ono što želimo.
Znam, s njim je bilo nade. -Hugo, Agnes, mogli bismo kasnije u lov.
Super!
Živ je. -I mi smo. -Želim da te jebem uz ovaj zid. -Kome treba zid?
Mislim da je prednost...
Znam. Mislili ste da sam mrtav, a sad vas zbunjuje radost.
Carica i ja smo se pomirili. U primirju smo, volimo se.
- Živ si. - Dovraga, nije te ubila?
Živ sam. -Kresnuo si joj majku i ubio je, a svejedno te nije ubila?
Ja sam je jebao, a ubila ju je gravitacija. To ne pominjemo.
Voli me. Valjda. Odigrao sam Pugačova. Ubola ga je pet puta umesto mene.
Pokušala je da te ubije? -Nećemo razbijati glavu time. U problemu ste.
Pet puta? -Zažalila je. Video sam žaljenje.
Pobedio si, a bila je previše umorna da se dalje bori. -Pet uboda je mnogo.
- Sve iznad tri baš umara. - Jeste. Ne želi da me ubije.
Kresnuo sam joj majku. Da nije pokušala da me ubije, ne bih je cenio.
- Začepite! Došao sam da pomognem. - Onda možemo da idemo?
Zapamtiću sve vas koji ste došli da gledate. -Još ne možete ići. -Šta?
Još je muči vaša odanost, a dvor mora da vidi da neko plaća zbog izdaje.
Bili smo ti odani, a mrzimo tu pizdu i želimo da umre.
- Ali zajedno ste pa to ne želimo. - Ili da se pretvaramo da ne želimo?
Moram da je vidim. Greška je. Ne zna da sam ovde, Orlo me uhapsio.
- Zna da si ovde. - Aha.
Mislim da nam morate pokazati da ste odani.
- Nema problema. - Morate izabrati medveda.
Šta? Rastrgnuće nas! -Fora je u tome da mu brzo ponudite nešto.
Neki centar pažnje. Podlakticu u usta.
Kost će biti slomljena, špricnuće ga arterijska krv, parče mesa odjednom.
- To će ga zadržati, a vi možete otići. - Oteturati se. -Odličan plan. -Hvala.
- Sarkazam - suludo, jebote! - Htećete da se onesvestite. Nemojte.
Tad će moći da vam bira iznutrice. Gušteraču, jetru, bubrege. Raj.
- Ne. -Ne. -Idiote jebeni. - Nudim vam izlaz.
Nađi bolji način. Ako te stvarno voli, pustiće nas. Nagovori je.
Naravno da me voli. Nezahvalne, malodušne pičkice.
- Madam Dimova. - Petra. Dobri refleksi.
Delujete nervozno, pa sam pretpostavila. -Šta si čula?
Još nisu mrtvi, ali navodno u sumrak.
Kažu da će proveravati one koje sumnjiče za izdaju.
Dobro. -Niko ne veruje da ste uhapšeni. -Aha.
Kažu da za vas planira posebnu smrt, ali i da je zaljubljena u vas.
Petar možda nije mrtav, ali obaveštenje kaže da jeste.
Karlov ga je video kako izlazi iz palate izboden.
Takođe, hara nova kuga i Orlo kaže da će silovati sve koji mu stanu na put.
Jebote! -Govori se mnogo mahnitih stvari.
Ne mogu da sedim ovde i čekam smrt.
Možemo voditi ljubav da ubijemo vreme do smrti. Videla sam kako me gledate.
Nisam, ali hvala na ponudi. Dodaj mi Rusoovu knjigu.
Kad sam mislila da je mrtav, osećala sam lomljenje.
Srce i mozak su mi se kidali, a onda je on stajao tamo.
I sve se vratilo na mesto, krv je pumpala
i osećala sam se potpunom.
Ali probudila sam se i sve je bilo u neredu, uključujući mene.
A zašto? Zbog jebene ljubavi?
Jednom sam jahala gola po kiši ispod prozora Petra Velikog
i pevala proste narodne pesme, nadajući se da će pogledati. -Je li?
Jeste. Jahala sam još tri sata čekajući da izađe. -Je li?
Ne tad, ali dobila sam upalu pluća i dok sam se oporavljala, došao mi je.
Izdrkala sam mu dok me je hranio čorbom.
Bilo je tako nežno. Nežnog smo srca, nije to neka mana. To ti se desilo.
Da. Ne znam šta da radim sa zatvorenicima.
- Da ih ubijem, mučim, pustim? - Svakako ne tim redom.
Duhovito, Arči. Ne mogu hladnokrvno ubiti ljude.
To nisam ja. To nije nacija koju želim da izgradim.
Mislila sam da napišem govor o oproštaju.
Novi dan za sve nas, pa da ih pustim.
Vidim kako me gledate. Naivna sam.
Mislim da se ljudi mogu menjati razumom
i da im nekoliko reči može otvoriti srce i um
i da će dobrota pobediti i da će se ljudi žrtvovati za to.
- To je slatko. - Slatka ideja.
Ali osuđena na propast, zar ne?
Jer kad ne mogu, kao što juče nisam mogla, i realnost me napadne,
- uzela sam nož i napala ga. - Koje je rešenje?
Mislim da ste vas dvoje možda rešenje. -Mi?
Šta da radim sa zatvorenicima?
Vidite? Nemate nikakav ideološki stav.
Analizirate situaciju, šta želite da dobijete i organizujete okolnosti.
Bez morala, bez filozofije, samo pobeda.
- Lepo je biti viđen, zar ne? - Jeste.
Grozno od vas, ali šta kad bih to upregnula da postignemo moje ciljeve?
Iskoristili biste me? -Da. -Verujete da ću podržati vaše ciljeve?
Niste odani nikom osim sebi. Ali oboje ste iskreni prema meni,
sviđalo mi se to ili ne. To je sve što tražim.
Orlov i Velementov mogu pomoći da dođem dovde, ali ne i do tamo.
- Smatram da vas dvoje možete. - Ako ćemo da vam pomognemo,
bolje da ne znate sve što radimo. Mehanizam možda neće biti lep.
Ne, želim da učim na ovaj način. To mi nije prirodno.
Možda sam slepi optimista. To će se promeniti.
Morate obećati, dok budemo radili,
da ćete se suzdržati i verovati nam. -Hoću.
I sigurna sam da ću biti bolja u ovome od vas dvoje.
Uz malo školovanja, jasno. -Vaše slavno samopouzdanje ostaje netaknuto.
Želim sve ovo za Rusiju. Oni ne žele. Nije ih zanimalo jesam li pobedila ja
ili Petar sinoć. Ali biću vođa kakav sam sebi obećala da ću biti.
Ili ću umreti pokušavajući.
Još jedan govor. To je patološki.
Dobro. Hajde!
Ruso. Moramo da se rešimo pošasti u društvu.
Želim to da čitam dok ubijate zatvorenike. -Želiš da ih smaknem?
Morate. -Po rasporedu sedenja se činilo da si na Petrovoj strani.
Previše sam pratila kartice s imenima. -Kartice?
Godine dvorskog odgoja, to pokušavamo da promenimo.
Oslobodite nas naše prošlosti i skrojte nam budućnost, carice.
Pokorićemo se samo razumu i napretku. Imate moje srce i odanost.
- Zašto je niste uhapsili? - Znala je da verujem u nju.
Promenila me. -Laskalo mi je što sam nekog promenila. -U pravu ste.
Promenila sam se. Videli ste to u mom srcu kad smo razgovarale.
Rado ću gledati kako ubijate neverne prijatelje koje volim
zbog vas i nove Rusije. Nisu odani našem cilju.
- Baš je strasna. - Neverovatno! Što ti ne počneš?
Šta? -Šta? -Zašto ne ubiješ prvog? Predlažem Tatjanu.
Svakako Grigora. -Možda ima nešto protiv njega,
pošto je odskoro provodio mnogo vremena u Marijel. -Džordž?
Naravno, volela bih. Da sam se bar ja toga setila.
Hajdemo onda.
Katarina!
Vojniče, daj Džordž oružje.
- Upucaću te. - Duhovito.
Ne možeš da me strpaš s ovim idiotima. -Idioti? -Pusti me.
- Šta radiš, kog đavola? - Živela Katarina Velika!
U kurac!
- Ovo je bilo neočekivano. - U kurac! Upucala si je!
- Jebeni divljaci. - Stoj iza toga.
- Upucala si me, kučko! - Izvini, ovo je i dalje Rusija.
- Dosta! -Sigurno? - Rekla je dosta! -Hajdemo.
Šta bi ovo, koji kurac? -Jesi dobro, Tat? -Imam rupu u sebi. Šta misliš?
- Ovo postaje vrlo uznemirujuće. - O, bože!
Stvar je u tome što nije hladnokrvni ubica.
Nema srca da pošalje ljude pred metak ili medveda.
Osim juče, kako je tvoja majka rekla, imala je loš dan.
U strasti je druga stvar. Pavle, možemo se opustiti
i pojesti ovu divljač u crnom vinu i kleki.
Pričekaćemo je, kao znak odanosti.
- Dobro jutro. -Upucana je. - Verovatno će biti dobro.
Jebote, prestani da govoriš "verovatno"!
Ako nepoznata bakterija uđe, ubiće te. Osim toga, bićeš dobro.
- Ona je jedina? - Zasad.
- Prozor. - Ne! Ne, ne, ne!
Novi je dan, novi list, Orlo. Okreni ga, važi?
Dosta krvoprolića! Nisam to mislila kad sam rekla pametno rešenje.
- Nisam očekivala da će je upucati. - Shvatila je da blefiraš.
- Ko je koga izigrao? - Svi su sve izigrali.
Zar ne shvatate? Trebalo bi da proučimo zašto ju je upucala.
Da mi dokaže odanost. Ili se boji da ću je ubiti ili je odana.
I? -I? -I izgubila je nešto. Upucala je nekog na drugoj strani.
Zamerila im se, a to slabi nju i njih.
A rulja je dobila nasilje, to je bilo zabavno. -Ne želim to.
Znam, ali saterali ste se ovim u ćošak.
Tu ostajete dok ne nađemo elegantan izlaz iz njega.
Nasilje im je prijatno, zbunjujuće, a Džordžino učešće zanimljivo.
Izgleda kao da igrate mučnu misaonu igru sa svima.
Umesto da izgledate slabo, sad izgledate domišljato. Ura!
To vam je kupilo vreme. -Valjda, ali problem je i dalje prisutan.
I jebeni nered je i dalje prisutan.
Elizabeta. -Vinodele. -Trebalo bi da razgovaramo o sinoć.
- Trebalo bi? O, jesmo li? - Radila si mi neke stvari.
Malo sam preterala, iskreno. Nadam se da nema trajne štete.
Često mi povrede posle burne noći, bolovi koji traju,
- prijaju nekoliko dana kasnije. - Zapalila si nešto u meni
i sad kad te pogledam, moram te ponovo imati.
Predlažem odmah, a posle toga svakog sata.
Pa, polaskana sam, ali takve stvari ne volim da radim često.
Muškarac, žena, dva muškarca i žena, onda nešto s drvetom.
Moja sopstvena ruka u šumi, stražar koji se opire
i sluga koji se dodiruje dok jedem tortu. Možda za mesec ili dva.
Možda te samo uzmem.
Kao što rekoh, za mesec dana obori me s nogu,
zahtevaj poštovanje čupanjem kose, umoči jezik u crni opijum i može.
- Mnogo sam zaljubljen. - Ja to ne radim.
Ovo nije dobro.
Uvek sam želela da razgovaram s tobom. Slaba sam na vojnike.
- Opisivanje bitaka me raspameti. - Ja ne... da.
- Vidiš vojnika. - I to kakvog.
Ali ne želim da te vidim kao predmet požude
iako se tvoja muškost nalazi odmah ispod površine vode.
Ne, ja... -Gledala sam tvoju švedsku kampanju.
Kako je izludela naše ljude. Često su bili tačno tamo gde si hteo.
Dobio bih poslednju bitku da Katarina nije naterala Petra na primirje.
Otišao bih u Stokholm i uzeo šta i koga god želiš.
To me proganja, jebote. Bila je moja i znao sam to.
Baš me rastužuje saznanje da ću umreti bez te pobede.
Mogla sam da budem ratni plen.
Tebe niko ne bi mogao da nazove plenom. -A kako bi mogao?
Blistavom. -Hoćeš li me podučiti ratovanju? -Naravno.
Kako napasti nekog sa strane i razdvojiti ih po sredini.
To me uzbuđuje. Možda više nemam državu. I dalje mogu da imam hobije.
- Bilo mi je drago. - I meni. Lep kurac.
Hvala, ja...
- Kako je prošlo? - Šta misliš? -Sjajno!
Pet konja. I nešto hrane.
- Ideš na jahanje, dragi? - Da te lažeš ili znaš šta radim?
Oslobodićeš ih. -Prijatelji su mi, ona će mi oprostiti.
Mnogo se volimo. Oprostila mi je što sam joj kresnuo i ubio majku.
- Oprostiće mi i ovo. - Svako ima tačku pucanja.
Obično je to jebanje majke. -Jeste, osim u nekim delovima Belorusije.
- Međutim, šta ona želi? - Njihovu odanost.
Ne želi da bude sama. Juče se osećala sama kao oblak na nebu punom gavrana
koji ne govore oblakovski, a dan ranije je mislila da je nebo puno oblaka.
- Komplikovano predskazanje. - Strašno je usamljena.
Ljubav ju je izneverila, najbojli drug ju je lagao, tim ju je napusio,
filozofija joj se raspala, a razum joj se zbog svega toga raspao.
Njen optimizam, arogancija i uverenje da su ljudi dobri.
- Pa, rekla je da je dan bio loš. - Sad želi nekako da sastavi delove,
- a ti ponovo ideš da je izdaš. - Ne uživam u ovom razgovoru.
Da plešem dok razgovaramo da bi ti bilo prijatnije?
Tetka? -Na dvoru nam treba lakoća. Treba narediti da svi plešu jedan dan.
Baš divno! -To su moji prijatelji. Ne mogu da gledam kako umiru,
a ona ne može da ih pusti. -Naći ćeš druge prijatelje. Ljudi te vole.
- To je istina. -Ona je samo jedna. - Da. -Odlazim s plesom.
Pošto sam dokazala svoje, smeši se mojoj mudrosti
i pojedi makron koji ti dajem.
- Dobar makron, jebote! - Gospodaru? Konji.
- Želiš da ostanem? - Ne. -Carice. -Katja.
Dakle, moram nešto učiniti sa zatvorenicima, zar ne?
- Mislio sam da dolazite s izvinjenjem. - Da. Sa zatvorenicima sam počela.
- Dakle? -Da, žao mi je. - Zbog čega?
Što ga nisam ubila. -Što niste mogli da ga ubijete. -Što neću.
Sklopili smo pakt. Krvnu zakletvu, na ovom kauču.
Nakratko sam se onesvestio kad sam video krv. -Sećam se.
Možemo li nekako da se slažemo? To je pitanje. -Je li mrtav? -Orlo.
Onda ne možemo.
Smešno, pobegao sam iz njegovog zatvora zbog vas,
a vi ste veselo ušetali u njega. Mislio sam, donećete veliku promenu.
Ali vi ste samo glupava, zaljubljena, napaljena devojčica.
Otežavaš, Orlo. -Možda sam samo tužan. Nisam video vaše mane.
Da. Ni ja tvoje.
Danas mnogo toga ostavljam iza sebe. Izgleda da to uključuje i tebe.
Jesi li dobro? -Ne mogu da verujem da ju je Džordž upucala. -Da.
Džordž spasava samu sebe, ona je takva. -Upucala mi je ženu!
Idite kući, životinje jedne!
- Ovaj dan je odvratan. - Da nisi zatvorila usta,
kresali bismo se kod tebe dok ti je muž u drugoj sobi.
Mene kriviš? -Jesi kriva, jebote! Izvini, napet sam. -I ja, izvini.
Šta ako Tatjana umre?
Deca su mi jebeno naporna, neću da ih gajim. -Dirljivo.
Nabavite konja, seronje.
Marijel, idemo. -Ne mogu. Ne verujem da će me ubiti.
- Stvarno bi rizikovala? -Možda? - Marijel, molim te. Ubiće mene.
Ako ako pobegnem, zar to nije dokaz da sam s tobom? -Zar nisi?
Kapi za spavanje, vrlo jake. -Ove? Da vas žigošem, ne biste se probudili.
Zaborav, ako je moguće. Treba mi samo minut.
Petar je pobegao u šumu sa zatvorenicima. Naravno, tražimo ih.
- Pronaći ćemo ih. - Nemojte. -Zašto?
- Neka beže. - Kako hoćete.
Cena ljubavi je tuga. To je govorila moja žena.
Mislio sam da je to lični napad, a sad mislim da je mislila uopšte.
Većina njenih napada bili su fizički, a ne metaforički.
- Da. Bila je u pravu. - Nalazite se u ormanu.
Da sam potrčala na tebe s nožem kad sam te videla, da li bi me ubio?
Preživljavanje je naš poslednji instinkt, to nije za osudu.
Kao što ja ne osuđujem to što si me izbola pet puta. -Pugačova.
- Pa, mislila si da sam ja. - Jesam. -To potrese čoveka.
- Kako da verujemo jedno drugom? - Vera. -Iritantan odgovor. -Slažem se.
Evo plana. Odjašite, nađite mesto za život i javite mi gde ste.
- I ponovo će ti oprostiti. - Takav je plan.
Ona u ovoj velikoj ljubavi sve radi,
a ti radiš šta god hoćeš. -Marijel, vičeš. -Jebi se, grofice Bonton.
On je kriv, ne ja. Ne jebi ženinu majku! Kome to treba naglašavati?
- To je dobro pravilo. - Napustiš je kad ti odgovara.
- Šta kad sazna za ovo? - Biće...
- Povređena. Sama. - Idemo li?
Tišina.
Ovo je sranje. Gde je tvoja odanost nama? -Moram rizikovati za ljubav.
- Nas, ali ne i sebe, naravno. - Ovo je totalno sranje. -Problem?
Da, problem. Mi smo ti odani, a okrenuo si se protiv nas zbog nje.
- Ne sviđa mi se tvoj ton. - Žena mi je upucana u stomak,
- a ti me šalješ u smrt. - Sad stvarno vičeš.
Smolni! -Nisam bežao. Bio je trn na putu, izbegavao sam ga.
- U obliku slova L. - Vrati se u red, Arkadij.
Možda ćete morati da me nosite.
Ti. -Ja. -Mislila sam da si otišao. -Nisi.
Živeću s tvojom odlukom. -Aha. Čak i ako ih sve pobijem? -Da.
Iako ne garantujem za svoja osećanja ako budem morao da pokopam Grigora
dok mi kiša pere bujicu suza, a ja mu ljubim hladne, modre usne.
Je li to pretnja? -Podsećam da bih bio tužan, da te dirnem i spasem ga.
Poenta je da sam uz tebe u ovome.
Šta bi ti uradio? -Sve bi ih pobio i dao medvedima da jedu njihovo meso.
Onda bih izgradio kućice od njihovih kostiju i poklonio ih dvorjanima.
Sviđa mi se.
Nemam razloga da im verujem, a oni nemaju razloga da mi budu odani.
Genijalna si, siguran sam da ćeš naći razlog. -Slažem se.
Ustaj, odmah. -Ako ustane, želudac može da joj ispadne. -Stvarno?
- Ustaj ili biraš metak ili medveda. - Drži se onda za svoje iznutrice.
Šta se događa?
Šampanjac s limunom za tebe, a Negroni sa surutkom.
Kako ste... -Carica mora znati svoje ljude. -Ubićete nas? -Ne.
Sam ćeš se ubiti ako se pobuniš, deca će ti ostati bez roditelja
i postati izopštenici do kraja života. -Mrzim kad je žena glavna.
Pobogu! Zar rana u mom stomaku nije znak da se borimo za život,
a ona nam nudi nagodbu? -Želiš ugovor za vunu za vojne uniforme? -Da.
Apsolutno. Molim Petra godinama, ali Velementov me uvek izbaci.
Ja te ubacujem. Tatjana, šta ako ste ti i carica drugarice
- i ja dođem na čaj u tvoj stan? - Kučke bi umrle od zavisti.
Gadan način da se umre, ali ne tako loš kao metak ili medved.
Dakle, čujem da imate divno seosko imanje. -Divno.
Treba... -Spaliti ga i osloboditi sluge? Poslala sam ljude da to urade.
U kurac! -Onda će biti prodato na dvoru.
Arkadij, sad idi u Zeleni salon i popij piće. Doći će stražari
i tući će te u muda pred svima sve dok ne propišaš krv. Razumeš?
Morate biti na kolenima za ovaj sledeći deo.
- Vina? - Voleo bih.
Grigore, uvek si mi bio drag. Voliš pogrešnog čoveka, kao ja.
- Ne mogu ti to zameriti. - Nećete me ubiti?
Hoću ako moram, ali ne želim. Šta ti želiš?
Ja... -Reći ću ti. Želiš da voliš i budeš voljen. -Da.
- Kako me on voli? - Kao što nije nikog nikad.
- Dakle, usrećujem ga. - Među nama nema inata.
- Ne. Nema. - Budi odan.
Sad se pridruži Arkadiju u Zelenom salonu.
Bolje da ovo počne sa: "Tako mi je jebeno žao."
Sedi.
Izgledaš napeto. -Slobodna si. Nema metka, nema medveda.
Kao da bi mogla da me ubiješ. -Moja majka se u mnogo čemu prevarila.
Ali ne u vezi s tobom. Više nismo drugarice. Ostaješ na dvoru,
- ali naše prijateljstvo je gotovo. - Katarina, smešna si.
Ja ne mislim tako. -Ja sam ti najodanija drugarica. Volimo se.
Sve opraštamo. -Imala si izbor. Da mi kažeš odmah ili nikad.
To je jedini izbor kad su prijatelji u pitanju.
Ti nisi donela nijedan. Otvorila sam ti srce za Petra.
Ti si Grigora ostavila zatvorenog u tvom.
Želim prijateljstvo u kom ćemo obe otvoriti srca. -Razumem.
Mogu to. Pogrešno sam razumela prijateljstvo. Krivo je vaspitanje.
Možeš da ideš. -Ali sviđa mi se ideja otvorenih srca.
- To bi me poštedelo mnogo bola. - Idi. -Njemu opraštaš, a meni ne.
On je moja sudbina. Ti si moj izbor.
- Sitničavo i besmisleno. - Izađi ili će te odvući.
Mislim da ste osuđeni na propast.
Završiće se mučno, bolno i s velikim gubitkom.
Delujete kao jebeni idiot. -Ali mogu da izbrišem prošlost iz vaše krvi.
- To bi bilo sjajno. - Kako to radite? -Nauka.
- Osećam nešto. - I ja.
Teška prošlost.
Jelen šuška, pa se čuje lomljava kad gazi grane. Lov je slušanje.
- Zato ti ide tako loše. - Majka ti je jezičara, Pavle.
Kao i ja, i u razgovoru i na klitorisu.
Mislim da ne bi trebalo tako da pričamo pred Pavlom.
Ako ne krijemo stvarnost od njega, biće njen gospodar.
Možemo li sve da zaboravimo?
Nekad sam se ujutru budio i zaboravio sve od juče.
Koga sam jebao, koga ubio, šta smo lovili. -Šta si jeo?
Nikad to šta sam jeo. Sećam se svakog jela, svakog dana života.
Sedmi jun 1756. -Kolač od brusnice, mus od kafe,
karpaćo od mladog jelena ulovljenog preda mnom,
ubačenog u usta dok je još bio topao, preliven sokom od nara.
12. avgust 1762. -Imao sam grip. Mogao sam samo kokošiju supu,
a bio je prvi dan sezone oraha i osetio sam njihov miris.
Njihovo meko meso širilo je miris šume celom palatom.
- Učinilo mi se da čujem jelena. - To jedva da je bio zvuk.
Zec ili divlja svinja, a pucala si previsoko za oboje.
- Nema ničeg osim sadašnjosti. - Šta?
Možda je to pristup za nas. Nema ničeg osim sadašnjosti.
Nije bilo prošlosti, nije bilo budućnosti.
Upravo sad, dok te gledam,
dok ti dodirujem ruku, srećna sam.
I ja.
MEDIATRANSLATIONS