Carica Katarina Velika! Živela! -Živela!
Doslej... -Postal bom oče. Še nikoli nisem bil tako vznemirjen!
- Iskreno, ne nočem biti car. -Ne? - Kronam te za rusko carico.
On ima načrt. -Zasrala bo, prišla k meni ponižna, žalostna
in željna moje ljubezni ter velikega tiča. -Sijajen načrt.
Dvojniki, niste dovolj čedni. Morda ti. -Si prevaral stražarje?
- Sem, tisti visoki mi ga je zdrkal. - Obnoviva Rusijo. -Vsekakor.
Moram odigrati vlogo v vaši vladavini.
Orlov načrt vključuje 60 vbodov, sol, med in mravlje.
- Pri nekaterih teh stvareh bi užival. - Fantek je! S tičem! -Človeškim tičem?
Nikoli nisem spala s konjem!
Za Pavla sem ga naredil, iz pravega medveda. -Si povedal, da prideva?
Ko so zažigali mojo mizo in kričali ''dol s kraljem Hugom'',
- sem napisal pismo. - Seveda lahko ostane.
Spomnim, kako je voditi cesarstvo, nikoli se ne konča. -Potem pa se.
- Georgina, zakaj si se vrnila? - Z nekom se videvam. -S kom?
- Z Marial. -Je tvoj sorodnik? - In moj zaročenec. -Kaj?
Ni mi treba vleči tiča in utiša idiote na dvoru, ki hočejo, da se poročim.
- Res sta skupaj. - Peter je moja velika ljubezen.
Morda bo sedela na tvojem obrazu, ne pa na tvojem prestolu.
Osmani so prodrli na obmejna območja.
Sultan. -Nič čudnega, da je Peter vznesen.
- Katarinina mati je tu. - Vznemirljiv se mi zdiš.
Ženske ne končajo z ljubimci svojih mater.
Temu se bom vsekakor skušal izogniti.
Zdrobil sem srce svoje žene kot miš v bobrovem žrelu.
Ubil mi je mater. -Preveliko zaupanje v okenski zapah jo je ubilo.
- Dober večer, dame in gospodje. - Kaj, hudiča, delate? -Primite jih.
Ne mene! Ne mene!
Pugačov.
Prekleto, to boli.
- Imela sva težave. - Zakon ima očitno izzive.
- Prišlo je do prelivanja krvi. - Skušala me je ubiti. Z več vbodi.
Naskočil je mojo mater. Z veliko naskoki. Skušava iti naprej.
- Pozabiti na preteklost. - Začeti nov dan.
24 UR PREJ
Jutro. -Jutro.
Jaz... -Zato sva popoln par.
- Danes se ne počutim dobro. - Vrni se v posteljo.
Mislim, da se moram okopati.
Res nisem bila pri sebi. -Ne. Morda nikoli nisi bila bolj pri sebi.
Imela sem slab dan.
- Sestradana sem. - To je posledica ubijanja.
Enkrat sem ubil tri ljudi in pojedel jelena, polnjenega z gosjo in jabolki.
- Neverjetno. -Nočem govoriti o tem. - Čestitam za sultana.
Že ob misli se mi dvigne. -Hotel me je ubiti. -A te ni. Odlično zate.
Imela sem slab dan, za kar si bil kriv ti. -Ker sem spal s tvojo materjo.
Lahko ne govoriva na glas o tem? Nikoli? -Dobro pravilo za prihodnost.
Prihodnost. Kakšna bo? Po tem včeraj... Zmedena sem.
Če povzameva, nočeva se pobiti, zato naju čaka srečna prihodnost
- z veliko plesa sliv in seksa. - Kaj, vraga, je ples sliv?
Lepo, da vprašaš. To je obredni pomladni ples z orgijo ob zori,
ko slive padajo z drevja nad tabo. -Seveda.
Ko ne plešem pod slivami, moram voditi državo.
Zdaj si veliko močnejša vladarica. Zdaj se te jebeno bojijo.
Nočem, da se me bojijo. -Spretna si z ostrim nožem in imaš oster jezik.
Delovala si tudi malce neuravnovešeno, kar zelo vzburja ljudi.
Preteklost mora umreti, drugače ne moreva naprej.
Torej je mrtva. -Oprosti.
- Včasih je v meni skrit bes. - Razumem.
- Lotiti se moram stvari. - Seveda.
Zahtevam, da osvobodite mojo ženo.
Sranje, pozabila sem na to.
VELIKA
KROGLA ALI MEDVED
- Vraga. -Sranje. -Stalno to ponavljaš. - Dobro opisuje moje občutke.
Kaj boš izbral, ko pride do tega? Kroglo ali medveda?
- Proti medvedu imaš možnost. - Umreti boleče, ko ti jé pljuča.
- Gotovo je kdo premagal medveda. - Ne spomnim se.
Sranje! -Marial.
- Medveda sta lačna. - Morajo biti sestradani, to je bistvo.
Prečudovit dan. Počakaj trenutek.
Če ste pozabili, Peter je mrtev. -Hura!
- Nehajte to govoriti! - Zora je že dolgo mimo.
Verjetno je zaspala. Bilo je naporno ubiti Petra.
- Morali bi opraviti s tem. - Rekla je, naj jo počakamo.
Orlo, moral bi jo poiskati. Ne maram gledati ljudi, ki bodo umrli,
a jih poznam že od rojstva. To je čuden dan.
Krasen dan je, Velementov. Začetek prihodnosti.
- No, to je bilo nekaj posebnega. - Stvari so malo ušle izpod nadzora.
Nisem se mogla soočiti s tem, kar se bo zgodilo.
- Slabo se počutim, ko to tako gledam. - Videla sem, da bi se rad pridružil.
- Grešnik sem. - Takoj si oprosti.
Tako kot jaz. Upam, si bo tudi ga. Dušenova po tistem sinoči.
Že leta nisem bila tako sprevržena. Pravzaprav je bilo vznemirljivo.
In zelo narobe. A vseeno vznemirljivo.
Bilo je lepo pobegniti od resničnosti in nočem se vrniti vanjo.
Jebena orgija, jaz pa nisem vabljen? Nevljudno. -Dragi, živ si! -Ja.
- Ampak me je petkrat zabodla. - Potem si videti zelo dobro.
Ne razumem. -Pugačova sem oblekel v svoj plašč.
Imel sem slutnjo. Ko sem to delal, si nisem verjel.
Slišala si, kaj je rekla na poroki. Da sva v srcu drug drugega,
a me je nekaj spodbudilo, da sem odigral Pugačova.
Nato me je napadla kot divja. Že ob misli se vzburim,
a me je tudi zabodla. Skušam iti naprej,
a bi bil mrtev, če ne bi bil tako pameten. Breskev? Prijala bi mi.
Raje se je ne dotikaj. -Bojim se odgovora. Je Katarina mrtva?
Videti je bila bleda in zlomljena, ko me je gledala, kot sem bil tudi jaz,
potem pa sva se vrgla drug na drugega in...
Ne, ta zveza je občasno preveč zapletena. -Oba sta živa?
To je sijajno! Vajina ljubezen je zelo močna. Čudovit dan!
Tako nekako. Tega ne razumem najbolje. Ves zajtrk sem gledal pribor,
ko je rezala jazbeca in gos. Kako naj živim tako?
- Bo vseeno ubila zapornike? - Katere zapornike?
Zdravo, kakšen dan!
Mrtev je in lahko se lotimo dela. Če smem, dokler je bil živ,
- niste mogli voditi države. - Žal mi ga je. Poznal sem ga od...
Če ti bo žal, te bom ustrelil. Čakajo vas zaradi zapornikov.
Ja. Včasih, ko so dnevi...
Časopise sem obvestil o njegovi smrti.
Pogovoriti se morava. Vidva, odjebita. -Ne. Ne. Ne!
Vraga. Zdravo.
Lahko pojasnim. -Odleglo ti je, da sem živ, Orlo. Meni tudi.
Vsem je. To je nov dan, dan odpuščanja.
Zaprla si vse moje prijatelje. Moraš jih izpustiti.
- Ne govori mi, kaj moram delati. - Sesti moram.
- Dvor se veseli Krogle ali medveda. - Kaj je Krogla ali medved?
Izberejo, ali jih bodo ustrelili ali jih bo raztrgal medved.
Če preživijo, so svobodni. Jaz sem si to izmislil. -Tega nisem ukazala.
- Menil sem, da bo dvor navdušen... - Sinoči smo ubijali ljudi.
Sinoči smo odstranjevali vse nasprotnike. -Kričiš nanjo?
Šibki boste videti, če jih izpustite. In vsi so vznemirjeni.
Ne skrbi, uredil bom to. Ne bo mi pobila prijateljev. Uredil bom to.
Vdani so mi, torej bodo vdani njej, kot sem ji tudi jaz.
Žal mi je. Ubila sem ga, a ni bil on. Nato je moje srce...
Težko je pojasniti. -Nekaj smo začeli. Krvno prisego smo dali,
a nismo dosegli popolnoma ničesar. Očitno niti prevrata.
Nič, kar ste naredili, ni delovalo. Zguba ste. Ne bi vam smel verjeti.
Car Peter? -Seveda me ni ubila. Najina ljubezen je burna, a močna.
- Bolje za vas, da niste razočarani. - Hura, car Petar!
- Vrni jo napolnjeno. - Bom.
Vem, vsem je odleglo. Neverjeten jezik. Napol kuščar si.
Preklet maček. Nikoli mi ne bo dala, kar hočeva.
Vem. Z njim sva imela upanje. -Hugo, Agnes, kasneje gremo lahko na lov.
Krasno!
Živ je. -Midva tudi. -Ob tem zidu te hočem podreti. -Kdo potrebuje zid?
Mislim, da je prednost...
Vem, vem. Mislili ste, da sem mrtev, zdaj pa ste zmedeno radostni.
S carico sva se spravila. Sklenila sva premirje in ljubiva se.
- Živ si! - Prekleto, ni te ubila?
Živ sem. -Podrl si njeno mater in jo ubil, pa te ni ubila?
Podrl sem jo jaz, ubila pa jo je gravitacija. tega ne omenjam.
Ljubi me. Recimo. Odigral sem Pugačova. Petkrat ga je zabodla.
Skušala te je ubiti? -Ne bomo si belili glave s tem. V težavah ste.
Petkrat? -In obžalovala je. Videl sem obžalovanje.
Zmagal si in bila je preveč utrujena, da bi se borila naprej. -Pet je veliko.
- Vse, kar je več kot tri, je utrudljivo. - Res je. Noče me ubiti.
Spal sem z njeno materjo. Če me ne bi skušala ubiti, je ne bi spoštoval.
- Utihnite. Prišel sem pomagat. - Torej lahko gremo?
Zapomnila si bom vse, ki ste prišli gledat. -Ne morete še iti. -Kaj?
Če vedno ne verjame vaši vdanosti in dvor mora videti kazen za izdajo.
Bili smo ti vdani, a sovražimo to mrho in hočemo, da umre.
- A sta skupaj, torej nočemo več tega. - Ali se le pretvarjamo, da nočemo tega?
Moram jo videti. To je napaka. Morda ne ve, da sem tu. Orlo me je prijel.
Ve, da si tu. -Ja.
Menim, da nam morate izkazati vdanost.
- Brez težav. - Morate izbrati medveda.
Kaj? Raztrgal nas bo! -Trik je, da mu hitro ponudite nekaj.
Privabite njegovo pozornosti. Podlaket daste v gobec.
Kost se zlomi, poškropi ga arterijska kri, takoj dobi kos mesa.
To ga zadrži, vi pa lahko odidete. Opotekaje. -Odličen načrt. -Hvala.
- Sarkazem! To je norost! - Hoteli se boste onesvestiti. Nikar.
Potem vam lahko prebrska drobovje. Slinavka, jetra, ledvice. Raj.
- Ne. -Ne. -Jebeni idiot. - Nudim vam izhod.
Najdi boljši način. Če te res ljubi, nas bo izpustila. Prepričaj jo.
Seveda me ljubi. Nehvaležni, strahopetni pizduni.
- Madam Dimov. - Petra. Dobri refleksi.
- Zdite se živčni, pa sem predvidevala. - Kaj si slišala?
Niso še mrtvi, a bodo očitno ob mraku.
Pravijo, da bodo preverjali tiste, ki jih sumijo izdaje.
V redu. -Nihče ne verjame, da niste aretirani. -Ja.
Pravijo, da za vas načrtuje posebno smrt, a tudi, da je zaljubljena v vas.
Peter morda ni mrtev, a v časopisu piše, da je.
Karlov ga je videl zabodenega oditi iz palače.
Širi se tudi nova kuga in Orlo pravi, da bo posilil te, ki mu stopijo na pot.
- Prekleto. - Govorice so mrzlične.
ne morem kar sedeti tu in čakati na smrt.
Lahko se ljubiva med čakanjem na smrt. Videla sem, kako me gledate.
Nisem vas, a hvala za ponudbo. Podaj mi Rousseauovu knjigo.
Ko sem mislila, da je mrtev, sem čutila trganje.
Moje srce in možgani so se trgali in potem je stal tam.
Vse je bilo spet na mestu, srce je poganjalo kri
in počutila sem se popolno.
Ko sem se zbudila, je bilo vse v neredu, vključno z mano.
In zakaj? Zaradi preklete ljubezni?
Enkrat sem jahala gola v dežju pod okni Petra Velikega
in pela narodne pesmi v upanju, da bo pogledal ven. -Pa je?
Ja. Jahala sem še tri ure in čakala, da pride. -pa je?
Ne tistega dne, a sem dobila pljučnico in ko sem okrevala, je prišel k meni.
Zdrkala sem mu ga, ko me je hranil z juho.
Zelo nežno je bilo. Nežno srce imamo, to ni pomanjkljivost. To se je zgodilo.
Ja. Ne vem, kaj naj naredim z zaporniki.
- Naj jih ubijem, mučim, izpustim? - Vsekakor ne v tem vrstnem redu.
Duhovito, Archie. Ne morem hladnokrvno ubiti ljudi.
To nisem jaz. Nočem zgraditi take države.
Mislila sam napisati govor o odpuščanju,
o novem dnevu za vse, in jih izpustiti.
Vidim, kako me gledata. Lahkoverna sem.
Mislim, da se ljudi lahko spametuje
in da jim nekaj besed lahko odpre srce in um
ter da bo dobrota zmagala in da se bodo ljudje žrtvovali za to.
- To je ljubko. - Prikupna ideja.
A obsojena na propad, kajne?
Ker ko ne morem, kot nisem mogla včeraj, in me napade resničnost ljudi,
- vzamem nož in ga napadem. - Kakšna je rešitev?
- Morda sta vidva rešitev. - Midva?
Kaj naj naredim z zaporniki?
Vidita? Nobenih ideoloških nazorov nimata.
Analizirata položaj, kaj želita pridobiti in temu priredita okoliščine.
Brez morale in filozofije, samo zmaga.
- Lepo je biti viden, kajne? - Ja.
To je pri vaju grozno, a kaj, če bi to izrabila za dosego svojih ciljev?
- Me hočete izkoristiti? -Ja. - Mi zaupate, da bom podprl vaše cilje?
Vdana sta samo sama sebi. A sta oba iskrena do mene,
naj mi je to všeč ali ne. To je vse, kar hočem.
Orlov in Velementov sta mi pomagala do tu, a me ne moreta spraviti tja.
- Zdi se mi, da me vidva lahko. - Če vam bova pomagala,
je bolje, da veste, kaj vse delava. Sredstva morda niso najlepša.
Ne, hočem, da me naučita tega načina. To zame ni naravno.
Morda sem zaslepljena optimistka. In to se bo spremenilo.
Morate obljubiti, da boste med našim delom
- vztrajali in nama zaupali. - Bom.
In prepričana sem, da bom v tem boljša od obeh.
Z malo šolanja, seveda. -Vaša slavna samozavest ostaja nedotaknjena.
To hočem za Rusijo. Oni nočejo tega. Ni jim mar ali bi sinoči zmagala jaz
ali Peter. A bom vladarica, kakršna sem si obljubila, da bom.
Ali pa bom umrla pri poskušanju.
Še en govor. To je patološko.
V redu. V redu. Daj že!
Rousseau. Moramo se znebiti pošasti v tej družbi.
- To hočem brati, ko usmrtite zapornike. - Hočeš, da jih usmrtim?
Morate jih. -Glede na sedežni red na poroki se je zdelo, da si za Petra.
Preveč sem ubogala kartice z imeni. -Kartice?
Leta dvorne vzgoje, kar skušamo odpraviti.
Osvobodite nas naše preteklosti in krojite našo prihodnost, carica.
Hočemo se pokoriti le razumu in napredku. Imate moje srce in vdanost!
- Zakaj je niste aretirali? - Vedela je, da verjamem vanjo.
Spremenila me je! -Laskalo mi je, da sem nekoga spremenila. -Prav imate.
Spremenila sem se. To ste videli v mojem srcu, ko sva govorili.
Z veseljem gledam usmrtitev nezvestih prijateljev, ki jih ljubim,
za vas in za novo Rusijo. Niso vdani našemu cilju!
- Zelo strastna je. - Vznemirljivo! Zakaj ne bi začela?
Kaj? -Kaj? -Zakaj ne ubiješ prvega? Predlagam Tatjano.
- Vsekakor Grigora. - Morda ima kaj proti njemu,
ker je zadnje čase preživel veliko časa v Marial. -George?
Seveda, z veseljem. Ko bi se vsaj sama spomnila tega.
Pojdimo torej.
Katarina!
Vojak, daj George orožje.
- Ustrelila te bom. - Duhovito.
- Ne moreš me šteti k tem idiotom. - Idioti? -Pusti me.
- Kaj, hudiča, delaš? - Živela Katarina Velika!
Sranje!
- To je bilo nepričakovano. - Sranje! Ustrelila si jo!
- Prekleti divjaki. - Stoj za tem.
- Ustrelila si me, mrha! - Oprosti, to je še vedno Rusija.
- Dovolj! -Ste prepričani? - Rekla je, da je dovolj! -Pojdimo.
- Kaj je bilo to? -Si dobro, Tat? - Preluknjana sem. Kaj misliš?
- To postaja zelo bolno. - O, bog.
Stvar je v tem, da ni hladnokrvna morilka.
Nima srca, da bi ljudi poslala pred kroglo ali medveda.
Razen včeraj, kot je rekla tvoja mati, ko je imela slab dan.
Toda strast je druga stvar. Pavel, lahko se sprostiva.
ter pojeva to divjačino z rdečim vinom in brinom.
Počakala jo bova, v izraz vdanosti.
- Jutro. -Ustreljena je. - Verjetno bo v redu.
Nehaj govoriti ''verjetno''!
Če vdre neznana bakterija, te bo ubila, drugače pa boš dobro.
- Je ona edina? - Za zdaj.
- Okno. - Ne! Ne, ne, ne!
Nov dan je, nov list, Orlo. Obrni ga, prav?
Dovolj je prelivanja krvi! Nisem imela v mislih take rešitve.
- Nisem pričakovala, da bo streljala. - Spregledala te je.
- Kdo je torej izigral koga? - Vsi vse.
Ne razumete? Vprašati se moramo, zakaj jo je ustrelila.
Da dokaže vdanost. Torej se boji, da jo bom ubila, ali pa je res vdana.
In? -In? -In izgubila je nekaj. Ustrelila je nekoga na drugi strani.
Zamerila se jim je, zato je šibkejša, oni pa tudi.
Drhal pa je dobila nasilje, to je bilo zabavno. -Nočem tega.
Vem, a ste se tokrat stisnili v kot.
Tu boste, dokler ne najdemo elegantnega izhoda.
Njih nasilje vznemiri, zmede in z Georgino vlogo zanimivo.
Videti je, kot da z vsemi igrate mučno miselno igro.
Namesto da bi bili videti šibki, ste zdaj videti premeteni. Hura.
S tem ste pridobili čas. -Verjetno res. A težava ni rešena.
In nered ni odstranjen.
- Elizabeta. -Vinodel. - Morala bi govoriti o sinočnjem večeru.
- Bi morala? O, ali sva... - Z mano si delala stvari...
Malo me je zaneslo, iskreno. Upam, da ne bo trajne škode.
Pogosto mi poškodbe po burni noči, ki bolijo še nekaj dni,
- vzbujajo prijetne občutke. - V meni si nekaj zanetila
in ko te zdaj pogledam, te moram spet imeti.
Predlagam takoj, potem pa na vsako uro.
Polaskana sem, a takih stvari ne maram delati pogosto.
Moški, ženska, dva moška in ženska, potem nekaj lesenega.
Moja roka v gozdu, stražar, ki se upira,
služabnik, ki se dotika sebe, ko jem torto. Morda čez en mesec ali dva.
Morda pa si te kar vzamem.
Kot sem rekla, čez en mesec mi spodnesi noge,
zahtevaj mojo pokornost z vlečenjem las, jezik pa namoči v črni opij.
- Globoko zaljubljen sem. - Tega pa ne delam.
To ni dobro.
Vedno sem hotela govoriti s tabo. Vojaki so moja šibkost.
- Opisi bitk me vzburijo. - Jaz ne... Ja.
- Vidiš vojaka. - In kakšnega.
A te nočem videti kot predmet poželenja,
čeprav je tvoja moškost tik pod gladino.
Ne, jaz... -Gledala sem tvojo švedsko kampanjo.
Kako je obnorela naše ljudi. Pogosto so bili natanko tam, kjer si hotel.
Dobil bi zadnjo bitko, če Katarina Petra ne bi prisilila skleniti miru.
Šel bi v Stockholm in vzel, kar in kogar bi hotel.
To me preganja. Bila je moja in to sem vedel.
Zelo sem žalosten, ker vem, da bom umrl brez te zmage.
Lahko bi bila vojni plen.
- Ti nikoli ne bi bila opisana kot plen. - Kako pa?
Kot bleščava. -Bi me poučil o vojskovanju? -Seveda.
Kako napasti nekoga s strani in jih razdeliti po sredini.
To me vznemirja. Morda nimam več države. A imam lahko konjičke.
- Veselilo me je. - Enako. Lep tič.
Hvala, jaz...
- Kako je šlo? - Kaj misliš? -Sijajno!
Pet konj. In nekaj hrane.
- Greš jahat, dragi? - Naj lažem ali veš, kaj delam?
Osvobodil jih boš. -Moji prijatelji so, ona mi bo oprostila.
Močno se ljubiva. Oprostila mi je, da sem podrl in ubil njeno mater.
- Tudi to mi bo oprostila. - Vsi imamo svoje meje.
Običajno je to seks z mamo. -Res je, razen v nekaterih predelih Belorusije.
- Toda, kaj ona hoče? - Njihovo vdanost.
Noče biti sama. Včeraj se je počutila kot samoten oblak med krokarji,
ki je niso razumeli, čeprav je prejšnji dan menila, da je nebo polno oblakov.
- Zapletena primerjava. - Strašno osamljena je.
Ljubezen jo je izdala, prijatelj ji je lagal, ekipa jo je zapustila,
njena filozofija je razpadla, njen razum pa je podlegel vsemu temu.
Njen optimizem, njena nadutost in vera v dobroto ljudi.
- Res je rekla, da je imela slab dan. - Zdaj hoče sestaviti stvari,
- ti pa jo boš spet izdal. - Ne uživam v tem pogovoru.
Naj medtem malo zaplešem, da ti bo prijetneje?
Teta? -Na dvoru manjka lahkotnosti. Ukazati moramo en dan plesa.
Prekrasno. -Moji prijatelji so. Ne morem gledati, kako umirajo,
- ona pa jih ne more izpustiti. - Našel boš druge. Ljudje te imajo radi.
- To je res. -Ona pa je samo ena. - Ja. -Odplesala bom stran.
Dokazala sem bistvo, nasmehni se moji modrosti
in pojej makron, ki ti ga dajem.
- Prekleto dober makron. - Gospodar? Konji.
- Hočeš, da ostanem? - Ne. -Carica. -Katja.
Torej, nekaj moram ukreniti glede zapornikov, kajne?
- Mislil sem, da se boste opravičili. - Saj se bom. Začela sem z zaporniki.
- Torej? -Ja, žal mi je. - Zaradi česa?
Ker ga nisem ubila. -Ker ga niste mogli ubiti. -Ker ga nočem.
Sklenila sva pakt. Krvno prisego, na tej zofi.
Onesvestil sem se, ko sem videl kri. -Spomnim se.
Se lahko sporazumeva? To je vprašanje. -Je mrtev? -Orlo.
Potem se ne moreva.
Smešno, iz njegovega zapora sem pobegnil zaradi vas,
vi pa ste veselo zakorakali vanj. Menil sem, da prinašate spremembe.
A ste samo nespametna, zaljubljena, potrebna deklica.
Otežuješ mi to, Orlo. -Morda sem le žalosten. nisem videla vaših napak.
Ja. Tudi jaz ne tvojih.
Danes veliko stvari puščam za sabo. Očitno to vključuje tudi tebe.
Si v redu? -Ne verjamem, da jo je George ustrelila. -Ja.
- George se skuša rešiti, taka je. - Ustrelila je mojo ženo!
Pojdite domov, živali!
- Sovražim ta dan. - Če ne bi utihnila,
bi seksala pri tebi, ko bi bil mož v sosednji sobi.
Kriviš mene? -Ker si ti kriva! Oprosti, napet sem. -Jaz tudi, oprosti.
Kaj, če Tatjana umre?
Najini otroci so jebeno naporni, nočem jih vzgajati. -Ganljivo.
Poiščite si konje, usranci.
Marial, gremo. -Ne morem. Ne verjamem, da me bo ubila.
- Res hočeš tvegati? -Morda? - Marial, prosim. Ubila me bo.
A če pobegnem, bo to dokaz, da sem s tabo. -Kaj nisi?
Kapljice za spanje, zelo močne. -Te? Če bi vam ožge obraz, se ne bi zbudili.
Pozabo, če bi bilo mogoče. Samo minuto potrebujem.
Peter je pobegnil v gozd z zaporniki. Seveda jih lovimo.
- Našli jih bomo. - Nikar. -Zakaj?
- Naj bežijo. - Kakor želite.
Cena ljubezni je žalost. To je govorila moja žena.
Menil sem, da je to oseben napad, a je verjetno mislila na splošno.
Večina njenih napadov je bilo telesnih, ne metaforičnih.
- Ja. Prav je imela. - V omari ste.
Če bi stekla k tebi z nožem, ko sem te zagledala, bi me ubil?
Preživetje je naš zadnji nagon, tega ne smemo obsojati.
Kot te ne obsojam, čeprav si me petkrat preluknjala. -Pugačova.
- No, mislila si, da sem jaz. - Ja. -To pretrese človeka.
- Kako naj si zaupava? -Vera. - Zoprn odgovor. -Strinjam se.
Načrt je tak. Odjahajte, poiščite kraj, kjer boste živeli in se mi oglasite.
- In spet ti bo odpustila. - Takšen je načrt.
Torej ona opravi vse delo pri tej veliki ljubezni,
ti pa delaš, kar hočeš! -Marial, kričiš. -Jebi se, grofica Bonton.
On je kriv, ne jaz. Ne pofukaj ženine matere! Komu je to treba povedati?
- To je dobro pravilo. - Zapustiš jo, kadar ti ustreza.
- Kaj bo, ko izve za to? - Ona bo...
- Prizadeta. Sama. - Gremo?
Tišina.
To je sranje. Kje je tvoje vdanost do nas? -Moram tvegati za ljubezen.
- Nas, ne sebe, seveda. - To je popolno sranje. -Imaš težave?
Ja. Mi smo ti zvesti, ti pa si nas izdaj zaradi nje.
- Tvoj ton mi ni všeč. - Moja žena je ustreljena v trebuh,
- ti pa me pošiljaš nazaj v smrt! - Zdaj res kričiš.
Smolni! -Nisem bežal. Na poti je bil trn, izognil sem se mu.
- V obliki črke L. - Vrni se v vrsto, Arkadij.
Morda me boste morali nesti.
Ti. -Jaz. -Mislila sem, da si odšel. -Nisi.
Živel bom s tvojo odločitvijo. -Ja. Tudi če vse pobijem? -Ja.
Čeprav ne vem, kaj bom čutil, če bom moral pokopati Grigorja,
ko mi bo dež spiral solze in mu bom poljubljal hladne, modre ustnice.
Je to grožnja? -Povem, kako žalosten bi bil, da bi ga rešil.
Bistvo je, da ti pri tem stojim ob strani.
Kaj bi ti naredil? -Vse bi pobil in medvedom dovolil, da jih pojedo.
Nato bi iz njihovih kosti naredil hiške in jih podaril dvorjanom.
Všeč mi je.
Nimam jim razloga zaupati in nimajo razloga, da bi mi bili vdani.
Genialna si, prepričan sem, da boš našla razlog. -Strinjam se.
Vstani, takoj. -Če vstane, ji lahko želodec pade ven. -Res?
Vstani, ali pa izbiraš kroglo ali medveda. -Trdno se drži za drobovje.
Kaj se dogaja?
Šampanjec z limono zate, Negroni s skuto zate.
Kako ste... -Carica mora poznati svoje ljudi. -Naju boste ubili? -Ne.
Sam se boš ubil, če se boš upiral, tvoji otroci pa bodo sirote
- in izobčenci do konca življenja. - Sovražim to, da je ženska glavna.
Res, Arkadij? Rana v mojem trebuhu ni znak, da se borimo za življenje,
ona pa nam nudi dogovor? -Hočeš pogodbo za volno za uniforme? -Ja.
Seveda. Petra prosim že leta, a me Velementov vedno zaobide.
Jaz te vključujem. Tatjana, kaj, če bi bili s carico prijateljici
- in bi prišla na čaj v tvoje stanovanje? - Mrhe bi umrle od zavisti.
Slaba smrt, a lepša od krogle ali medveda.
Torej, slišim, da imata čudovito posestvo. -Krasno.
Morali bi... -Ga požgati in osvoboditi vaše služabnike? Ljudje so že na poti.
- Sranje! - Potem bo prodano na dvoru.
Arkadij, pojdi v Zeleni salon in nekaj spij. Prišli bodo stražarji
in te brcali v mednožje, dokler ne boš scal krvi. Razumeš?
Za naslednji del morata poklekniti.
- Vino? - Z veseljem.
Grigore, vedno si mi bil všeč. Ljubiš napačnega človeka, kot jaz.
- Ne morem te kriviti zaradi tega. - Me ne boste ubili?
Bom, če te bom morala, a te nočem. Kaj ti hočeš?
Jaz... -Povedala ti bom. Hočeš ljubiti in biti ljubljen. -Ja.
- Kako me on ljubi? - Kot še nikoli nikogar.
Torej ga osrečujem. Med nama ni zlobe.
- ne. Ni je. - Bodi vdan.
Zdaj se pridruži Arkadiju v Zelenem salonu.
Bolje, da se to začne z: "Tako jebeno žal mi je".
Sedi.
Videti si napeta. -Svobodna si. Nobene krogle ali medveda.
Kot da bi me lahko ubila. -Moja mati se je motila o marsičem.
Ne pa glede tebe. Nisva več prijateljici. Ostajaš na dvoru,
- a je najinega prijateljstva konec. - Katarina, smešna si.
Ne strinjam se. -Tvoja najzvestejša prijateljica sem. Radi se imava.
Vse si oprostiva. -Imela si izbiro. Mi takoj povedati ali pa sploh ne.
To sta edini izbiri med prijatelji.
Ti nisi sprejela nobene. Odprla sem ti srce glede Petra.
Ti si Grigora ohranila zaprtega v svojem srcu.
Želim prijateljstvo, kjer imava obe odprto srce. -Razumem.
To lahko naredim. Narobe sem razumela prijateljstvo. Kriva je moja vzgoja.
Lahko greš. -Všeč mi je ideja o odprtih srcih.
- To bi mi prihranilo veliko bolečine. - Odidi. -Njemu odpustiš, meni pa ne.
On je moja usoda. Ti si moja izbira.
- Pomilovanja vredno in trapasto. - Odidi ali pa te bodo odvlekli.
Mislim, da sta obsojena na propad.
Končalo se bo mučno, boleče in z veliko izgubo.
Zdite se kot prekleta trapa. -A lahko izbrišem preteklost iz vaše krvi.
- To bi bilo krasno. - Kako to naredite? -Znanost.
- Nekaj čutim. - Jaz tudi.
Težka preteklost.
Jelen zašumi, potem pa se sliši lomljenje vej. Lov je poslušanje.
- Zato ti ne gre od rok. - Tvoja mati ima oster jezik, Pavel.
Jaz pa tudi, pri pogovoru in ščegetavčku.
Menim, da ne bi smela tako govoriti pred Pavlom.
Če resničnost ne bo skrita pred njim, bo njen gospodar.
Lahko vse pozabiva?
Včasih sem se zjutraj zbudil in pozabil vse iz prejšnjega dne.
S kom sem spal, koga sem ubil, kaj smo lovili. -Kaj si jedel?
Nikoli. Spomnim se vsakega obroka za vse dni življenja.
7. junij 1756. -Brusnični kolač, kavna strjenka,
carpaccio iz mladega jelena, ki so ga odrli pred mano,
jedel sem ga še toplega s sokom granatnih jabolk.
12. avgust 1762. -Imel sem gripo. Lahko sem jedel le kokošjo juho,
a je bil prvi dan sezone orehov in vohal sem jih.
Vonj njihovega mehkega jedra seje širil po palači.
- Zdelo se mi je, da slišim jelena. - Komaj je bilo kaj slišati.
Zajec ali divji prašič, a si streljala previsoko za oba.
- Ničesar ni, razen sedanjosti. - Kaj?
Morda je to pravi pristop za naju. Obstaja samo sedanjost.
Ni bilo preteklosti, ni prihodnosti.
Prav zdaj, ko te gledam,
ko se te dotikam, sem srečna.
Jaz tudi.
MEDIATRANSLATIONS