Împărăteasa Ecaterina cea Mare!
Din sezoanele anterioare...
Voi fi tată! N-am mai fost atât de fericit!
Sincer, nu vreau să fiu împărat.
- Nu? - Te încoronez împărăteasă a Rusiei.
Are un plan.
O va da în bară.
Va veni la mine cu coada între picioare, tristă, cu poftă de scula mea imensă.
Ce plan excelent!
Sosii? Nu sunteţi îndeajuns de chipeşi!
Poate doar tu.
Ai păcălit gărzile?
Cel mare mi-a luat-o la mână. Aş spune că da.
Hai să reclădim Rusia, prietene!
Trebuie să joc un rol în domnia ta.
Orlo vrea să te înjunghie de 60 de ori
şi apoi să folosească sare, miere şi furnici.
Deci aş avea şi clipe de plăcere.
- E băiat! Are sculă! - Sculă de om!
Nu m-a regulat niciun cal!
L-am făcut pentru Paul cu bucăţi din urşi adevăraţi.
Le-ai zis că venim?
Pe când mi-au incendiat biroul, am reuşit să scriu o scrisoare.
Normal că poate rămâne.
Am uitat cum e să conduci un imperiu. N-ai niciun răgaz.
Dar totul se termină.
- Georgina, de ce te-ai întors? - Am fost cu altcineva.
- Cu cine? - Marial.
- Ăsta-i vărul tău? - Da. M-am logodit cu el.
- Ce? - Nu vrea să-i fac felaţie.
Le închide gura criticilor enervanţi care cer să mă căsătoresc.
- Chiar sunt împreună... - Petru e marea mea iubire.
Poate sta pe faţa ta, dar nu pe tronul tău.
Otomanii au năvălit pe teritoriul nostru.
- Stimabile sultan. - Nu-i de mirare că Petru e sub papuc.
A venit mama Ecaterinei.
Mă fascinezi.
Femeile nu rămân cu bărbaţii care le regulează mama.
Voi încerca să mă abţin.
I-am sfâşiat inima soţiei mele cum sfâşie un castor un şoarece.
Mi-a ucis mama!
Excesul de încredere şi pervazul şubred au ucis-o.
Bună seara, doamnelor şi domnilor!
- Ce dracu' faceţi? - Arestaţi-i!
Daţi-i pace!
Pugacev.
Doare al naibii de tare...
Am întâmpinat nişte probleme.
Căsnicia, se pare, vine cu obstacole.
Au existat vărsări de sânge.
A încercat să mă omoare cu repetate lovituri de cuţit.
Mi-a regulat mama cu repetate lovituri de penis.
- Încercăm să mergem mai departe. - Să lăsăm trecutul în urmă.
Să o luăm de la capăt.
ÎN URMĂ CU 24 DE ORE
- 'Neaţa! - 'Neaţa!
De asta ne potrivim de minune.
Nu mă simt deloc minunat.
Întoarce-te în pat.
Am nevoie de o baie.
Nu eram în apele mele.
- Sau poate că aşa eşti tu. - Avusesem o zi proastă.
Mi-e tare foame.
Ucisul măreşte pofta de mâncare. Am ucis trei oameni
şi am mâncat un ren umplut cu o raţă umplută cu rodie.
- A fost uluitor! - Aş vrea să evit subiectul.
Apropo, felicitări pentru treaba cu sultanul.
- Mi se scoală când îmi amintesc asta. - M-ar fi omorât!
Dar nu te-a ucis. Cinste ţie!
Avusesem o zi proastă din cauza ta, fireşte.
Fiindcă ţi-am regulat mama.
Se poate să nu mai spunem asta în gura mare? Niciodată?
E o regulă bună pentru viitor.
Ce viitor? După ziua de ieri, mă simt rătăcită.
Pe scurt, nu vrem să ne omorâm unul pe celălalt, asta-i cert.
Presupun că e un viitor fericit, cu dansul prunei, cu sex din belşug.
Ce este dansul prunei?
Mă bucur că mi-ai picat în capcană.
Este un dans primăvăratic, ce implică o orgie la răsărit
sub prunii din care cad fructe.
Fireşte.
Am o ţară de administrat, când nu savurez dansul prunei...
Eşti o conducătoare mai puternică.
- Acum se tem de tine. - Nu vreau să se teamă de mine.
Eşti pricepută şi cu vorba, şi cu pumnalul.
Şi ai o latură nebunească, care m-a excitat profund.
Trecutul trebuie lăsat în urmă ca să continuăm.
În urmă-l lăsăm.
Scuze. Încă mai am accese de furie.
E de înţeles.
Am de făcut nişte lucruri.
Da, fireşte.
Solicit eliberarea soţiei mele!
Rahat!
Am uitat de asta...
ECATERINA
O POVESTE ADEVĂRATĂ, PE ALOCURI
GLONŢUL SAU URSUL
Drăcia dracului!
- La dracu'! - Tot repeţi asta...
Aşa pot exprima pe scurt ceea ce simt.
Ce-o să alegi? Glonţul sau ursul?
Cu ursul ai şanse.
La o moarte cruntă. Îl vezi devorându-ţi plămânii.
- Sigur şi-o mai fură şi ursul. - Nu-mi amintesc una ca asta.
- La dracu'! - Marial!
Urşii sunt înfometaţi.
E normal să fie flămânzi. Tocmai asta-i ideea.
Ce zi minunată! Numai puţin.
În caz că aţi uitat, Petru e mort!
- Ura! - Nu mai spuneţi asta!
- A trecut mult timp de la răsărit. - Probabil c-a dormit mai mult.
A fost o zi mare. L-a omorât pe Petru...
- Ar trebui să începem. - A zis s-o aşteptăm.
Orlo, ar trebui să mergem după ea.
Urăsc să văd oameni pe care o să-i omor,
pe care-i ştiu de la naştere. Este o zi bizară.
E o zi minunată. Astăzi începe viitorul.
- Asta da surpriză plăcută. - Petrecerea a scăpat de sub control.
Cred că n-am putut accepta ceea ce avea să se întâmple.
Regret că nu mă pot implica.
Mi-a fost clar că voiai să te implici la un moment dat.
- Sunt un păcătos! - Iartă-te imediat!
Eu aşa fac mereu.
Sper ca madam Duşenova să mă ierte după ce i-am făcut aseară.
N-am mai fost aşa perversă de ani buni.
A fost îmbucurător, dar de-a dreptul condamnabil.
Dar îmbucurător!
Am vrut să scap de realitate, fiindcă ziua asta e dificilă.
Nu m-aţi invitat la orgie? Ce urât!
Scumpule, trăieşti!
Da, dar m-a înjunghiat de cinci ori.
- Nu se vede. - Nu înţeleg.
I-am dat lui Pugacev haina mea. Am avut o bănuială.
Când am făcut-o, mi-am zis: "Ai auzit ce a spus la nuntă."
"I-am auzit şi simţit iubirea. Ne iubim reciproc."
Dar ceva m-a făcut să apelez la Pugacev, pentru orice eventualitate.
M-a atacat ca o sălbatică.
Mi se scoală când mă gândesc la asta. Dar m-a înjunghiat!
Încerc să merg mai departe,
dar aş fi murit dacă n-aş fi fost aşa isteţ.
- Piersici? Mi-ar prinde bine. - N-o recomand pe aia.
Sunt îngrozită de ce o să-mi spui.
Ecaterina e moartă?
Nu. Părea răvăşită când se holba la mine, ca mine.
Apoi am sărit unul pe celălalt...
Nu... Relaţia asta mi se pare prea complicată uneori.
Amândoi sunteţi în viaţă! E fabulos!
Iubirea voastră e puternică. E o zi bună!
Oarecum. Asta nu prea înţeleg. Să fie o zi bună?
Am servit micul-dejun cu ochii pe tacâmuri.
A măcelărit budinca de bursuc şi gâtul de gâscă.
- Cum să trăiesc aşa? - Mai vrea să omoare prizonierii?
Ce prizonieri?
Salutare! Ce zi extraordinară!
Acum c-a murit, putem trece la treabă. Mereu am considerat, dacă-mi permiţi,
că nu puteai conduce ţara câtă vreme el trăia.
Sunt trist. Îl ştiu de când era flăcău.
De plângi pentru el, te împuşc.
Te aşteptăm cu prizonierii, cum ne-ai poruncit.
Da, clar. Uneori,
în anumite zile...
Am pregătit un comunicat de presă, anunţându-i moartea.
Tre' să discut cu ea. Căraţi-vă!
Nu!
- Nu! - Drăcia dracului!
- Salut! - Îţi pot explica totul.
Eşti uşurat că trăiesc, Orlo. Idem.
E valabil pentru toţi, cred. E o nouă zi, o zi a iertării.
Se pare că mi-ai arestat toţi prietenii. Tre' să-i eliberezi.
- Nu-mi da ordine! - Tre' să iau loc.
Curtea e foarte entuziasmată de provocarea glonţ sau urs.
- Ce provocare? - Au de ales.
Fie sunt împuşcaţi de plutonul de execuţie, fie măcelăriţi de urs.
De scapă, sunt iertaţi. E invenţia mea.
- N-am cerut aşa ceva. - Mi s-a părut pe gustul curţii...
Aseară eram puşi pe ucis.
Aseară eram hotărâţi să ne eliminăm toţi vrăjmaşii!
Ţipi la ea?
Pari slabă dacă-i eliberezi. Toată lumea-i entuziasmată.
Rezolv eu. N-o să-mi omoare prietenii, Velementov.
Rezolv eu. Îmi sunt loiali.
O să-i fie loiali, la fel ca mine. Serios.
Scuze, l-am omorât. Dar nu era el.
Apoi, inima...
- E greu de explicat. - Am început ceva.
Am depus un jurământ de sânge şi n-am realizat nimic!
Şi lovitura de stat a fost un eşec!
Nu ţi-a ieşit nimic.
Eşti o ratată. Am fost neghiob când mi-am pus speranţele în tine!
Evident că nu m-a ucis. E o iubire capricioasă, dar puternică.
Aţi face bine să nu fiţi dezamăgiţi.
Ura, împărate!
- Să mi-l aduci încărcat. - Categoric.
Cu toţii suntem uşuraţi. Ai o limbă uimitoare, de şopârlă...
Mahmureala naibii!
N-o să-mi ofere ceea ce vrem.
Ştiu. Cu el, aveam o şansă.
Hugo, Agnes. Poate mergem la vânătoare.
Cu drag!
- Trăieşte! - La fel ca noi!
- Vreau să ţi-o trag pe peretele ăsta. - La ce-ţi trebuie perete?
Mi se pare folositor...
Ştiu, ştiu.
Credeaţi că sunt mort, iar acum simţiţi o imensă bucurie.
Am făcut pace cu împărăteasa. Un armistiţiu între amorezi...
Trăieşti!
Vai de capul meu! Nu te-a omorât...
Trăiesc.
I-ai regulat şi omorât mama, dar tot nu te-a omorât?
Da, am regulat-o.
Dar a omorât-o gravitaţia. E un subiect delicat.
Mă iubeşte. Mă rog, într-un fel.
L-am folosit pe Pugacev. A fost înjunghiat de cinci ori.
- A încercat să te omoare? - Încercăm să depăşim momentul.
- Aţi dat de necaz. - De cinci ori?
Şi a regretat. Regretul era vizibil.
Sau era prea obosită ca să continue lupta.
- Cinci lovituri... Multe! - Te epuizezi după trei...
Într-adevăr. Nu mă vrea mort. I-am regulat mama.
Dacă n-ar fi încercat să mă omoare, n-aş fi respectat-o, n-aş fi iubit-o.
Gura! Tăceţi naibii! Am venit să vă ajut!
Suntem liberi?
N-o să-i uit pe nemernicii care au venit la spectacol!
- Nu, nu puteţi pleca. - Poftim?
Nu crede că-i sunteţi loiali.
Iar trădarea voastră trebuie să fie pedepsită.
Dar ţi-am fost loiali. O urâm pe jigodia aia şi o vrem moartă!
Dar nu mai vrem asta, fiindcă sunteţi împreună, corect?
Tre' să ne prefacem că nu mai vrem asta, dar s-o vrem în secret?
Trebuie să discut cu ea. S-a produs o greşeală.
Poate că nu ştie că sunt aici. Cred că Orlo a pus să fiu arestată.
- Ştie că eşti aici. - Bine...
Cred că trebuie să faceţi un gest ca să vă arătaţi loialitatea.
- Categoric. - Trebuie să alegeţi ursul.
Ce? O să ne spulbere!
Secretul e să-i oferiţi ceva repede, să-i distrageţi atenţia.
Băgaţi-i antebraţul în gură.
Osul va fi rupt, sângele din arteră va ţâşni.
Se alege cu o bucată de carne.
- Îi ajunge asta. Apoi plecaţi. - Dacă mai putem merge...
- Ce plan excelent! - Mersi.
Era sarcasm. E nebunie curată!
Nu prea cred. O să vă vină să leşinaţi. Rezistaţi!
De leşinaţi, o să facă un ospăţ din organele voastre.
Nu!
- Idiotul dracului! - Vă ofer o soluţie!
Găseşte una mai bună!
Dacă te iubeşte, ne dă drumul. Oblig-o!
Sigur că mă iubeşte. Fie! Jigodii nerecunoscătoare!
- Madam Dimov. - Petra. Ce reflex!
Păreţi agitată. Mi s-a părut o idee bună.
Ce ai auzit?
Încă nu sunt morţi. Se pare că vor muri la asfinţit.
Cică va exista zilnic o vânătoare de posibili trădători.
Toţi s-au mirat că n-ai fost arestată.
Cică ţi-a pregătit o moarte specială. Cică te iubeşte.
E posibil ca Petru să trăiască.
Dar comunicatul de presă spune că-i mort.
Iar Karlov l-a văzut ieşind din palat plin de sânge.
A apărut o nouă molimă
şi Orlo, cică, regulează în gură pe oricine îi stă în cale.
- Să mă ia dracu'! - Apele sunt învolburate.
Nu-mi pot aştepta moartea.
Te putem satisface ca să uiţi de moartea iminentă.
Simt că mă priveşti când faci baie.
Nu-i cazul, dar apreciez oferta.
Dă-mi cartea lui Rousseau.
Când am crezut c-a murit,
am simţit o mare durere.
A apărut o falie între creierul şi inima mea.
Apoi l-am văzut în picioare.
Totul a revenit la normal, mi-am simţit sângele în vene.
M-am simţit întreagă.
Când m-am trezit, totul era vraişte. Inclusiv eu.
De ce? Din cauza iubirii?
Am călărit cândva goală pe o ploaie torenţială
lângă fereastra lui Petru cel Mare,
cântând cântece obscene, în speranţa că mă va privi.
Te-a privit?
Da. Apoi l-am mai aşteptat încă trei ore.
A venit?
În acea zi, nu. Dar am făcut pneumonie.
Când eram la pat, m-a vizitat.
I-am luat-o la mână în timp ce el m-a hrănit cu supă.
A fost un moment frumos.
Ne lăsăm ghidaţi de inimă. E un defect uşor de iertat.
Da...
Nu ştiu cum să procedez cu prizonierii.
Să-i omor, să-i torturez, să le dau drumul?
Nu în ordinea asta...
Amuzant, Patri.
Nu pot omorî oameni cu sânge rece.
Nu mă reprezintă asta. Nu doresc să clădesc o aşa ţară!
M-am gândit să scriu un discurs despre iertare.
O nouă zi pentru noi toţi. Apoi i-aş elibera.
Văd cum mă priviţi. Sunt naivă!
Cred că oamenii pot fi schimbaţi de raţiune,
că inima le poate fi deschisă de nişte cuvinte alese,
că toată lumea va face sacrificii pentru binele comun.
- Ce drăguţ! - E o idee drăguţă.
Dar e sortită eşecului.
Când am dat de greu, cum a fost ieri,
când realitatea m-a izbit în faţă, am luat cuţitul în mână.
Care-i soluţia?
Voi doi, cred.
- Noi? - Cum să procedez cu prizonierii?
Vedeţi? Nu aveţi nicio poziţie ideologică.
Analizaţi situaţia, vă gândiţi la interesele voastre
şi cum aţi putea obţine ceea ce vreţi.
Nu tu moralitate, nu tu filozofie. Interes pur.
- E plăcut să fii văzut, nu? - Într-adevăr!
Ar fi groaznic pentru voi,
dar cum ar fi să profit de voi ca să-mi îndeplinesc ţelurile?
- Doreşti să mă foloseşti? - Da.
Crezi că te pot ajuta?
Nu sunteţi loiali nimănui, doar vouă.
Dar amândoi sunteţi sinceri, fie că-mi place, fie că nu.
Atât vă cer.
Orlo şi Velementov m-au ajutat să ajung aici.
Dar e clar că nu mă pot duce mai sus. Simt că voi puteţi.
Dacă va fi să te ajutăm, ar fi bine să nu ştii tot ceea ce facem.
Maşinăria nu e tocmai frumoasă.
Nu. Vreau să învăţ în felul ăsta. Nu este o cale firească pentru mine,
asta pentru că sunt, poate, incurabil de optimistă.
Asta se va schimba.
Trebuie să ne promiţi ceva. Când începe jocul,
trebuie să ai încredere în noi.
Aşa voi face.
Şi sunt convinsă că voi fi mai bună decât voi doi,
cu puţin ajutor, fireşte.
Încrederea ta celebră rămâne nezdruncinată.
Doresc binele Rusiei. Lor nu le pasă de asta.
Nu le-ar fi păsat cine ar fi câştigat aseară, eu sau Petru.
Dar voi fi un lider aşa cum mi-am promis sau voi muri pe drumul ăsta.
Încă un discurs... Sunt bolnavă.
Bun, bun, haide!
Rousseau!
Trebuie să scăpăm societatea de molima zilelor noastre.
Vreau să citesc din cartea asta când omori prizonierii.
- Vrei să-i execut? - E musai să o faci!
Interesant. Judecând după poziţiile de la nuntă,
păreai să fii de partea lui Petru.
M-am supus celor care aleg locurile.
Cei care aleg locurile?
Obsesii învechite ale curţii, pe care vrem să le eliminăm.
Scapă-ne de trecut şi du-ne spre viitor, Majestate,
un viitor în care să preamărim raţiunea şi progresul.
Ai inima mea! Ai loialitatea mea!
De ce n-ai arestat-o?
Mi-a văzut adevăratele intenţii, a văzut că sunt de partea ei!
M-a făcut alt om.
M-am bucurat c-am schimbat pe cineva.
Nu te înşeli. M-am schimbat.
Ai văzut asta în inima mea, când am vorbit.
M-aş bucura să-i văd murind pe prietenii mei trădători,
pentru tine şi această nouă Rusie! Nu sunt loiali cauzei noastre!
- Câtă pasiune! - Este entuziasmant!
- Ce-ar fi să începi? - Poftim?
Poftim?
Ce-ar fi să omori tu primul prizonier? O propun pe Tatiana.
Sau pe Grigor.
E posibil să-i poarte pică fiindcă i-a tot tras-o lui Marial.
- George? - Desigur, cu drag.
Regret că n-a fost ideea mea.
Să mergem!
Ecaterina!
Soldat, dă-i o armă lui George!
O să te împuşc.
Amuzant...
- Nu mă lăsa cu idioţii ăştia! - Ne iubim!
- Mă sufoci! - Ce dracu' faci?
- George... - Trăiască Ecaterina cea Mare!
La dracu'!
Nu mă aşteptam la asta.
Ai împuşcat-o!
- Sălbaticii dracului! - Acceptă situaţia!
- M-ai împuşcat, jigodie! - Scuze. Suntem în Rusia.
Ajunge!
- Sigur? - A zis că ajunge!
Să mergem!
- Ce dracu' a fost asta? - Eşti bine, Tat?
Am o gaură în mine, Arkady. Tu ce crezi?
Situaţia devine foarte tulburătoare.
Ea nu este o ucigaşă cu sânge rece.
N-ar lăsa-o inima să-i treacă prin provocarea "glonţ sau urs".
Ignorând ziua de ieri, care a fost cruntă...
Una e s-o faci din pasiune. Paul, noi putem sta liniştiţi
şi savura bucata asta de căprioară, scăldată în vin roşu şi ienupăr.
Aşteptăm reacţia ei, din loialitate.
- 'Neaţa! - Dumnezeule!
- A fost împuşcată. - Probabil c-o să fie bine.
Nu mai spune "probabil"!
Dacă faci vreo infecţie, mori. Dacă nu, o să fii bine, probabil.
- Ea e singura? - Până acum, da.
- Fereastra! - Nu, nu, nu!
E o nouă zi, un nou capitol, Orlo.
Acceptă asta!
Gata cu vărsările de sânge!
Asta numai tactică vicleană nu este!
Nu mă aşteptam s-o împuşte.
A mers la cacealma. Cine pe cine a păcălit?
Ne-am păcălit unii pe alţii. Nu vezi asta?
Oare de ce a împuşcat-o?
Ca să arate că-mi este loială.
Fie este terifiată c-o s-o omor, fie este loială.
- Şi? - Şi ce?
Şi tocmai a pierdut ceva.
A împuşcat un om din tabăra opusă.
Aşa că a devenit duşmanul lor. Şi ea, şi ei au devenit mai slabi.
Şi publicul a văzut un episod violent şi distractiv.
Nu-mi doresc asta.
Ştiu, dar ţi-ai întins singură capcana asta.
Dar putem găsi o soluţie elegantă.
Pentru ei, violenţa este satisfăcătoare, tulburătoare,
iar prezenţa lui George este fascinantă.
Pari să-i torturezi psihic pe toţi.
Acum nu pari slabă, ci vicleană.
Ai câştigat ceva timp.
Să zicem. Dar problema rămâne nerezolvată!
- Elisabeta. - Vinodel.
Ar trebui să vorbim despre seara trecută.
Serios? Am...
Mi-ai făcut anumite lucruri.
Eram scăpată de sub control. Sper să-ţi poţi reveni.
Consider că "rănile" obţinute într-o noapte furibundă,
acele uşoare dureri, sunt foarte plăcute vreme de câteva zile.
Ai stârnit ceva în mine şi simt nevoia să te regulez din nou.
Îţi sugerez s-o facem acum şi, poate, încă o dată peste o oră.
Deşi sunt măgulită, îmi place diversitatea.
Un bărbat, o femeie, doi bărbaţi plus o femeie, ceva ce implică lemn,
masturbare în pădure, un ostaş nedoritor,
un rob care se masturbează cât servesc eu desertul...
- Poate peste 1-2 luni. - Poate că te voi forţa.
După cum am zis, ia-mă pe sus peste o lună,
fă-mă să accept trăgându-mă de păr,
cu limba băgată în opiu negru. Doar aşa mă vei convinge.
E posibil să mă fi îndrăgostit.
Nu mă ocup cu aşa ceva.
Nu-i a bună.
Mereu mi-am dorit să discut cu tine. Îmi plac militarii.
Descrierea bătăliilor mă încântă nespus.
Nu ştiu...
- Ai în faţa ta un militar. - Un bărbat pe cinste.
Dar nu doresc să te consider doar o fantezie sexuală,
deşi bărbăţia ta se află la câţiva centimetri sub apă.
Am studiat campania ta din Suedia, felul în care ne-ai înnebunit ostaşii.
Le-ai întins capcane deseori.
Aş fi câştigat ultima bătălie dacă Ecaterina n-ar fi vrut pace.
Ai fi intrat în Stockholm şi ai fi putut pune mâna pe orice ţi-ai fi dorit.
Mă bântuie gândul ăsta! Era victoria mea!
Gândul c-o să mor fără acea victorie mă întristează profund.
Aş fi putut deveni pradă de război.
N-ai putea fi descrisă aşa.
- Dar cum? - Splendidă.
- Mă înveţi secretele războiului? - Desigur.
Vreau să ştiu cum să flanchez o oştire,
ca apoi s-o atac în forţă pe mijloc.
Mă entuziasmează gândul ăsta!
Patria mea nu mai există, dar tot pot avea pasiuni.
Mă bucur să ne cunoaştem cum se cuvine.
Idem.
- Apropo, ai un mădular frumos. - Mersi...
- Cum a mers? - Tu ce crezi?
Splendid!
Cinci cai. Şi ceva de mâncare.
Ieşi la călărit? Îţi iei cai de rezervă?
- Să te mint sau ştii ce fac? - Îi vei elibera.
Sunt prietenii mei. O să mă ierte. Ne iubim prea mult.
M-a iertat că i-am regulat şi omorât mama.
- O să mă ierte şi acum. - Fiecărui om i se umple paharul.
De regulă, regulatul mamei umple paharul.
E adevărat aproape peste tot, mai puţin în Bielorusia.
Dar ea ce îşi doreşte?
- Loialitatea lor. - Greşit. Nu vrea să fie singură.
Ieri s-a simţit ca un nor singuratic printre corbii ce nu-i ştiau limba,
deşi cu o zi înainte credea că cerul era plin de nori.
- E o metaforă complicată. - Era cât se poate de singură.
Iubirea ei a trădat-o, buna ei prietenă a minţit-o,
echipa ei a abandonat-o,
filozofia ei s-a dus naibii într-o baie de sânge turcesc,
raţiunea ei s-a prăbuşit.
Optimismul ei, aroganţa ei, părerea ei că omul este bun...
Mi-a zis c-a avut o zi proastă.
Acum speră să repare cumva totul,
iar tu vrei s-o trădezi din nou.
Nu-mi place discuţia asta.
Vrei să dansez în vreme ce vorbim ca să-ţi fie mai uşor?
- Mătuşică... - Ne-ar prinde bine puţină distracţie.
Poate c-ar trebui să ne poruncească să dansăm o zi întreagă.
Ar fi minunat!
Sunt prietenii mei. Nu-i pot lăsa să moară.
Iar ea nu poate da înapoi. Cu toţii ştim asta.
O să-ţi faci prieteni noi. Lumea te îndrăgeşte.
- Aşa e. - Alta ca ea nu mai există.
- Aşa e. - O să plec dansând.
M-am făcut înţeleasă într-un mod atât de categoric,
încât zâmbeşti în faţa înţelepciunii mele. Poftim o pricomigdală.
- Ce pricomigdală bună! - Sire?
Caii ceruţi.
- Vrei să rămân? - Nu.
- Majestate. - Katia.
Trebuie să rezolv cumva cu prizonierii, corect?
Credeam c-ai venit să-mi ceri scuze.
Asta era intenţia. Dar am zis să încep cu prizonierii.
Ei bine?
- Da, îmi pare rău. - De ce?
- Că nu l-am omorât. - Că nu l-ai putut omorî.
Că n-o s-o fac.
Am făcut un pact.
Am făcut un jurământ de sânge aici. Am leşinat când am văzut sângele.
Îmi aduc aminte.
Putem găsi o soluţie împreună?
- Asta-i întrebarea. - E mort?
- Orlo... - Atunci, nu putem.
Ciudat... Am evadat din temniţa lui datorită ţie,
iar tu ai intrat în ea cântând în neştire.
Credeam c-o să aduci mari schimbări.
Dar eşti doar o copilă naivă, îndrăgostită, cu poftă de mădular.
- Îmi îngreunezi situaţia. - Sunt trist.
Nu ţi-am văzut defectele.
Corect...
Nici eu pe ale tale.
Las multe în urmă astăzi.
Inclusiv pe tine, se pare.
Eşti bine?
Nu pot crede c-a împuşcat-o.
Da, George s-a salvat. Tipic ei.
Mi-a împuşcat soţia!
Plecaţi, animalelor!
Urăsc ziua asta!
Dacă n-ai fi trăncănit, am fi făcut sex în apartamentul tău
în vreme ce soţul tău se juca în linişte în camera alăturată.
- Dai vina pe mine? - Este vina ta!
- Scuze. Sunt agitat. - Şi mie-mi pare rău.
Dacă moare Tatiana?
Am copii foarte enervanţi. Nu vreau să-i cresc eu.
Ce înduioşător!
Urcaţi pe cai, idioţilor!
Petru, Petru, Petru!
- Marial, haide! - Nu pot! Nu cred c-o să mă omoare.
- Chiar vrei să rişti? - Oarecum.
Marial, te rog! O să mă omoare!
Dacă fug, nu-i arăt că sunt de partea ta?
Eşti de partea mea, nu?
Vreau ceva foarte puternic pentru somn.
Dacă bei soluţia asta, nu te trezeşti nici dacă te ard pe faţă.
Vreau să uit totul. Am nevoie de un răgaz.
Petru a fugit cu prizonierii în pădure.
Evident că-i urmărim. O să-i găsim.
- N-o face. - Poftim?
Lasă-i să fugă.
Cum doreşti.
Preţul iubirii e suferinţa. Asta era vorba soţiei mele.
Credeam că era un atac personal, dar cred că era o remarcă generală.
Mai toate atacurile ei erau fizice, nu metaforice.
Da... Avea dreptate.
Stai într-un dulap.
Dacă te-aş fi atacat cu pumnalul, m-ai fi ucis?
Supravieţuirea este ultimul instinct. Nu-i de criticat.
Nici eu nu te judec pentru că m-ai înjunghiat de cinci ori.
- Pe Pugacev. - L-ai confundat cu mine.
- Corect. - Asta tulbură omul.
Mai poate exista încredere reciprocă?
Prin credinţă.
- Ce răspuns iritant! - De acord.
O să vă spun planul.
Când găsiţi un loc în care să vă vedeţi de viaţă, daţi-mi de veste.
- Iar ea te va ierta din nou. - Ăsta-i planul.
Deci ea depune tot efortul în această "mare iubire".
Iar tu faci ce vrei.
- Marial, ai început să ţipi. - Du-te dracu', îngeraş!
E vina lui, nu a mea.
N-o regula pe mama soţiei tale! Pentru cine nu-i clar?
- E o regulă bună. - O abandonezi când îţi convine.
Ce va face când va afla de asta?
Va...
... suferi.
Singură.
- Plecăm sau... - Gura!
Ce mizerie!
- Tu de ce nu ne eşti loial? - Tre' să risc de dragul iubirii.
Plătim noi, nu tu, desigur.
- Ce mizerie! - Ai vreo nemulţumire, Arkady?
Da, am!
Ţi-am fost mereu loiali, dar tu ne-ai trădat pentru ea.
Nu-mi place tonul tău!
Soţia mea a fost împuşcată, iar acum mă trimiţi la moarte sigură!
Acum pari să urli la mine!
Smolni!
Nu voiam să fug. N-am vrut să calc pe murele alea.
- Am fugit în formă de L. - Treci naibii la loc, Arkady!
Nu cred că mai pot merge.
Tu...
- Eu. - Credeam că ai plecat.
Ba nu.
- O să accept decizia ta. - Sigur.
Chiar dacă-i omor pe toţi?
Da. Deşi nu ştiu ce trăiri mă vor încerca
dacă trebuie să-l îngrop pe Grigor
într-o ploaie torenţială, sărutându-i buzele reci şi lipsite de viaţă.
E o ameninţare?
Vreau să spun c-aş fi foarte trist ca să te fac să-l cruţi.
Ideea este că-ţi sunt alături.
Ce ai face?
I-aş împuşca pe toţi şi i-aş da pe mâna urşilor.
Apoi aş construi căsuţe din oasele lor
şi le-aş da drept cadou membrilor curţii.
Sună minunat!
N-am de ce să mă încred în ei, iar ei n-au de ce să-mi fie loiali.
Eşti genială. Sigur vei găsi un motiv.
De acord.
Sus! Acum!
- E posibil să-i cadă stomacul. - Serios?
Dacă nu te ridici, ai de ales, glonţul sau ursul.
Ţine-te de intestine!
Ce se întâmplă?
Şampanie cu puţină lămâie pentru mine
şi negroni cu cremă de brânză pentru tine.
- De unde ştii? - Împărăteasa îşi ştie supuşii.
- O să ne omori? - Nu, Arkady.
O să vă sinucideţi conspirând împotriva mea, lăsându-vă copiii orfani,
făcându-i să fie paria pentru tot restul vieţii lor.
- Urăsc să fie frâiele la o femeie... - Serios?
Rana din stomacul meu nu-ţi arată
că luptăm pentru viaţa noastră, că ea ne oferă o şansă?
Vrei să furnizezi lână pentru uniformele ostaşilor?
Da, clar!
I-am tot cerut asta lui Petru, dar Velementov bagă strâmbe.
Îţi ofer eu contractul.
Tatiana, cum ar fi să fii prietenă cu împărăteasa?
Aş putea servi ceaiul în apartamentul vostru, în văzul lumii.
Scârbele ar muri de invidie.
Ar fi o moarte dureroasă, dar mai bună decât "glonţul sau ursul".
Am înţeles că aveţi o moşie minunată.
E superbă. Ar trebui...
S-o ard din temelii şi să-i eliberez pe robi?
- Am trimis ostaşi să facă asta. - La dracu'!
Terenul va fi apoi vândut.
Arkady, vei merge să bei ceva în salonul verde.
Gărzile te vor lovi în boaşe de faţă cu toată lumea, până urinezi sânge.
Ai înţeles?
Trebuie să stai în genunchi pentru pasul ăsta.
- Vin? - Cu mare drag.
Grigor, mereu mi-ai fost drag.
Iubeşti bărbatul greşit, la fel ca mine.
- Nu te pot condamna. - N-o să mă omori?
Dacă e nevoie, o s-o fac, dar nu vreau.
Tu ce vrei?
Te lămuresc eu.
Vrei să iubeşti şi să fii iubit.
Aşa e.
Cum mă iubeşte el?
Cum n-a mai iubit pe nimeni.
Deci îl fac fericit. Deci nu avem de ce să ne purtăm pică.
Corect. N-avem de ce.
Fii loial!
Alătură-i-te lui Arkady în salonul verde.
Sper să începi prin a spune "îmi pare nespus de rău".
Ia loc!
Pari încordată.
Eşti liberă. Fără gloanţe, fără urs.
- De parcă m-ai putea ucide... - Mama s-a înşelat în multe privinţe.
Dar nu în privinţa ta.
Nu mai suntem prietene.
Poţi rămâne la curte, dar prietenia noastră e istorie.
Ecaterina, eşti absurdă.
- Nu sunt de acord. - Sunt prietena ta cea mai loială.
Ne iubim şi ne iertăm pentru toate greşelile.
Ai avut de ales.
Puteai să-mi spui imediat sau deloc.
Sunt singurele variante ale unui prieten.
N-ai ales niciuna dintre ele.
Ţi-am vorbit deschis despre Petru.
Dar tu nu mi-ai zis nimic de Grigor.
Vreau o prietenă care să fie deschisă cu mine.
Am înţeles.
Pot face asta.
Am interpretat greşit prietenia. De vină este educaţia primită...
- Poţi pleca. - Dar îmi place ideea asta.
M-ar fi scutit de multe neplăceri.
Poţi pleca.
El este iertat, iar eu, nu?
El este destinul meu.
Tu ai fost alegerea mea.
Păcat.
Ridicol.
Fie pleci, fie eşti scoasă cu forţa.
Cred că relaţia voastră e sortită eşecului
şi se va termina urât, cu suferinţă şi pierderi mari.
Pari o idioată.
Dar pot şterge trecutul din sângele tău.
Ar fi fost minunat.
- Cum? - Folosind ştiinţa.
Simt ceva.
Şi eu.
Trecut complicat...
Căprioarele scot un fâşâit,
iar când calcă pe rădăcini, se aude un bocănit.
La vânătoare trebuie să asculţi.
De asta eşti aşa modest.
Mama ta are limba ascuţită, Paul.
La fel ca mine, şi metaforic, şi pe clitoris.
N-ar trebui să vorbim aşa în preajma lui Paul.
Dacă nu-i ascundem realitatea, o va stăpâni.
Putem da totul uitării?
Obişnuiam să mă trezesc dimineaţa uitând complet ziua precedentă.
Nu conta cui i-am tras-o, pe cine am ucis.
Ce ai mâncat?
Niciodată.
Îmi amintesc toate mesele din viaţa mea.
7 iunie 1756.
Flan cu merişoare, mousse de cafea,
carpaccio dintr-un pui de ren, tăiat sub ochii mei.
Am mâncat carnea cât era caldă, scăldată în zeamă de rodie.
12 august 1762.
Aveam gripă. Puteam mânca doar supă de pui.
Dar era prima zi a sezonului nucilor. Le simţeam parfumul.
Pielea lor albă şi moale parfuma întregul palat.
Mi s-a părut c-am auzit o căprioară.
Abia s-a auzit.
O fi fost un iepure sau un porc mistreţ. Ai ţintit mult prea sus.
Contează doar prezentul.
- Poftim? - Poate că asta-i soluţia.
Contează doar prezentul.
Fără trecut, fără viitor.
Prezentul, chipul tău,
atingerea mâinii tale...
Sunt fericită.
Şi eu.
Traducerea şi adaptarea ALEX HANGANU