- Keiserinne Katarina den Store. - Huzzah!
Jeg skal bli far! Jeg har aldri vært så spent!
- Jeg vil ikke være keiser. - Vil du ikke?
- Jeg kroner deg Russlands keiserinne. - Han har en plan.
Hun kødder det til og kommer ydmyket til meg og trenger kjærlighet...
- ...og min store kuk. - Flott plan!
Dobbeltgjengere, dere ser ikke bra nok ut. Kanskje du.
- Blir vaktene lurt av deg? - Den høye runket meg, så ja.
- La oss gjenskape Russland, min venn. - Ja!
Jeg må spille en rolle i riket ditt.
Orlos plan er å stikke 60 hull i deg,-
for så å gjøre noe med salt, honning og maur.
Jeg ville nytt deler av det.
Det er en gutt! Med en kuk!
- Menneskelig kuk? - Jeg har aldri pult en hest!
Jeg lagde denne til Paul av bjørnedeler.
Sa du til dem at vi kom?
Da de brant pulten min og messet "ned med kong Hugo"...
- ...skrev jeg et brev. - Du kan bli.
Sånn er det å herske.
- Mas hele tiden. - Til det stopper.
- Er du tilbake, Georgina? - Jeg har møtt noen.
- Hvem var det? - Marial.
- Er dette fetteren din? - Også min forlovede.
- Hva? - Han vil ikke ha kuken sugd.
Og han stilner jævlene som maser om ekteskap.
- De er faktisk sammen. - Peter er min store kjærlighet.
Hun sitter på ansiktet ditt, men ikke på tronen din.
Ottomanene har tatt seg inn i grenseregionene våre.
- Sultan. - Ikke rart Peter er fittefanget.
- Katarinas mor er her. - Du er spennende.
Kvinner velger ikke menn som knuller mødrene deres.
Jeg skal prøve å la være.
Jeg har knust min kones hjerte som en mus i en beverstrupe.
- Han drepte moren min. - Vinduskanten drepte moren din.
God aften, damer og herrer.
- Hva faen gjør du? - Arrester dem.
- Ikke meg! - La henne være!
Pugachev.
Det gjør jævlig vondt.
- Vi har hatt vansker. - Ekteskap har visst utfordringer.
- Det ble utgytt litt blod. - Hun prøvde å drepe meg med kniv.
Han knullet moren min med knulling.
- Vi prøver å gå videre. - Lukke døren til fortiden.
Våkne til en ny dag.
FOR 24 TIMER SIDEN
- God morgen. - God morgen.
Dette er grunnen til at vi er perfekte sammen.
- Jeg føler meg ikke perfekt i dag. - Tilbake til sengs.
Jeg trenger et bad.
- Jeg var ikke meg selv. - Kanskje du aldri var mer deg selv.
Jeg hadde bare en dårlig dag.
- Jeg er så sulten! - Ja. Drap gjør det.
Jeg drepte tre menn og spiste et reinsdyr,-
fylt med gås, fylt med granateple.
- Jævlig fantastisk. - Jeg vil ikke snakke om det.
Gratulerer med sultanen.
- Jeg blir hard av å tenke på det. - Han skulle drepe deg.
Det gjorde han ikke. Flott.
Jeg hadde en dårlig dag, og det var selvsagt din skyld.
Fordi jeg pulte moren din.
- Kan vi la være å si det høyt? - God regel for framtiden.
Framtiden. Hva blir den? Etter i går er jeg forvirret.
For å oppsummere, så vil vi ikke drepe hverandre.
De er det vel en "lykkelige alle sine dager"-framtid-
med mye plommedans og sex.
Hva faen er plommedans?
Glad du gikk i fellen og spurte.
Det er en rituell vårdans med en orgie ved morgengry-
idet plommer faller fra trærne.
Selvsagt er det det.
Jeg har et land å styre og skal ikke på noen jævla plommedans.
Du er sterkere som leder nå.
- Nå frykter de deg. - Jeg vil ikke at de skal frykte meg.
Du er like flink med skarp kniv som med skarpe ord.
Du utstrålte også en viss forrykthet som var virkelig opphissende.
Fortiden må være død, ellers kan vi ikke fortsette.
Da er den død.
Beklager. Jeg kan ha et latent sinne iblant.
- Forstått. - Jeg må gå og gjøre ting.
Ja, selvsagt.
Jeg krever at min kone blir løslatt!
Å, faen. Det glemte jeg.
Faen i helvete.
- Faen! - Du sier stadig det.
Det oppsummerer effektivt hva jeg føler.
Hva velger du, når det kommer til stykket? Kulen eller bjørnen?
Med bjørn har du en sjanse.
Til å dø i smerte mens den spiser lungene dine.
Noen slo nok bjørnen en gang.
Nei, jeg kan ikke huske at noen slo den.
- Faen! - Marial.
- Bjørnene er sultne. - De skal være utsultede.
Det er vel poenget? For en flott dag.
Vent litt. I tilfelle dere har glemt det: Peter er død!
- Huzzah! - Slutt for faen å si det!
- Det er langt forbi soloppgang. - Hun forsov seg vel.
Det var en stor dag. Drepe Peter.
- Vi burde bare gjøre det. - Hun sa vi skulle vente på henne.
Vi burde gå og finne henne, Orlo.
Jeg hater å glo på folk jeg skal drepe, som jeg har kjent hele livet.
- Det er en rar dag. - Det er en flott dag, Velementov.
Framtiden begynner.
Vel, det var litt av et syn.
Natten gikk litt over styr.
Jeg kunne ikke ta inn over meg hva som skulle skje.
Jeg har skyldfølelse for å ha sett på sånn her.
Men jeg så deg tygge på kappen etter å bli med en gang.
Jeg er en synder.
Tilgi deg selv straks. Det gjør alltid jeg.
Jeg håper madam Dushenova føler det samme etter det jeg gjorde med henne.
Jeg har ikke vært så infam på mange år.
Det var faktisk spennende. Og dypt forkastelig. Og spennende.
Bare for å unnslippe virkeligheten, for jeg vil ikke møte denne dagen.
En jævla orgie, og jeg var ikke invitert? Frekt!
- Du lever, kjære deg! - Ja, men hør her.
- Hun stakk en kniv i meg fem ganger. - Du ser godt ut, trass i det.
- Jeg forstår ikke! - Jeg ga Pugachev frakken min.
Jeg fikk et instinkt, og selv da tenkte jeg nei.
Du hørte henne i bryllupet. Det var kjærlighet.
Vi er i hverandres hjerter.
Men noe fikk meg til å bruke Pugachev, i tilfelle.
Og så bare... gikk hun løs på meg, som en villmann.
Jeg blir hard av tanken, men hun stakk meg jo.
Jeg prøver å tenke "ny dag",-
men jeg ville dødd om jeg ikke var smart.
- Er det en fersken? Ja takk. - Kanskje ikke den.
Jeg er livredd over å høre svaret på dette. Så, Katarina er død?
Nei, hun så fortapt og nedbrutt ut og stirret på meg. Jeg likeså.
Så kastet vi oss på hverandre...
Nei. Dette forholdet er iblant litt for jævlig komplisert.
Begge i live? Supert! Kjærligheten er sterk. For en lykkedag!
Ja, på en måte. Det er det jeg ikke helt vet. Er det?
Jeg så på bestikket under frokosten,-
mens hun flådde pudding og andeskjell.
Hvordan kan jeg leve sånn?
- Skal hun fortsatt drepe fangene? - Hvilke fanger?
Vel, hallo! Og for en dag! Han er død, og vi kan gå til verks.
Jeg følte alltid, om jeg kan si det, at mens han var i live...
- ...kunne du ikke herske. - Jeg er trist.
- Jeg husker ham som liten... - Gråter du, så skyter jeg deg.
Vi venter på deg med fangene, som beordret.
Nettopp, ja.
Iblant, hvis dager er...
Jeg sendte ut en pressemelding om at han er død.
Jeg må snakke. Pell dere ut.
- Nei! Nei. Nei. - Det var som faen.
- Hallo. - Jeg kan forklare.
Du er lettet over at jeg lever, Orlo. Jeg også. Alle oss, tror jeg.
Det er en ny dag, en tilgivelsens dag.
Du har visst arrestert alle vennene mine. Løslat dem.
- Ikke gi meg ordrer. - Jeg må sette meg.
Hoffet er ganske spente på "Kulen eller bjørnen".
- Hva er "Kulen eller bjørnen"? - De velger.
Eksekusjonspelotong eller spist av bjørn.
Går de, får de leve.
- Jeg oppfant det. - Jeg beordret ikke det.
Jeg tenkte hoffet ville elske det.
I går kveld drepte vi folk!
Vi rullet gjennom hoffet og rensket ut alle fiender.
Kjefter... du...på henne?
Du ser svak ut om du slipper dem. Og alle er spente.
Jeg fikser det. Hun dreper ikke vennene mine.
De er lojale mot meg, så de er lojale mot henne.
Som jeg er lojal mot henne!
Unnskyld! Jeg drepte ham, men det bare var ikke ham.
Og så ble hjertet mitt...
- Det er vanskelig å forklare. - Vi begynte noe.
Vi avla en blodsed, og vi har ikke oppnådd en jævla ting!
Ikke engang kuppet, viser det seg.
Ingenting du har gjort, har virket. Du er en fiasko!
Jeg var en idiot som kastet bort hjerte og håp på deg.
- Keiser? - Hun drepte meg ikke.
Kjærligheten er volatil, men sterk.
Det bør ikke være et skuffet blikk!
Huzzah, keiser Peter!
- Gi den tilbake ladd. - Skal bli.
Vi er alle lettet. Fantastisk tunge. Du er delvis øgle.
Jævla fyllesyke. Hun vil aldri gi meg det vi vil ha.
Nei, med ham hadde vi et håp.
Hugo, Agnes! Vi burde dra på jakt siden.
Gjerne!
- Han er i live. - Det er vi også.
- Jeg vil pule deg mot veggen. - Hvem trenger en vegg?
Jeg synes at en liten avsats...
Jeg vet det. Du trodde jeg var død, og nå blir du forfjamset av glede.
Keiserinnen og jeg har sluttet fred i våpenhvile og kjærlighet.
- Du er i live! - Fy faen.
- Drepte hun deg ikke? - Jeg lever.
Du pulte og drepte moren, og likevel drepte hun deg ikke?
Pulingen var meg, drapet var tyngdekraft.
Vi prøver å ikke nevne det. Hun elsker meg, på en måte.
Jeg spilte Pugachev-kortet. Han tok fem hugg for meg.
- Prøvde hun å drepe deg? - La det ligge. Dere er i knipe.
- Fem ganger? - Og angret på det.
Jeg så den. Angeren.
Eller du lurte henne, og hun var for sliten til å slåss.
- Fem hugg er mye. - Alt over tre er slitsomt.
Sant nok. Nei, hun ønsker meg ikke død. Jeg pulte moren.
Hadde hun ikke prøvd å drepe meg, ville jeg ikke respektert henne.
Hold kjeft, hold kjeft!
- Jeg kom for å hjelpe dere. - Kan vi gå?
Og jeg husker alle dere hurper som kom for å se.
- Nei, dere kan ikke gå ennå. - Hva?
Hun tviler på lojaliteten deres.
Hoffet må se en konsekvens av forræderiet deres.
Vi var lojale mot deg! Vi hater den fitta og ønsker henne død.
Men dere er sammen, så nå ønsker vi ikke det.
Eller later vi som vi ikke ønsker det?
Jeg må snakke med henne. Kanskje hun ikke vet at jeg er her.
Orlo arresterte meg sikkert bare selv.
- Hun vet at du er her. - Å, ja.
Det vi trenger fra dere, er en lojalitetsgest.
- Absolutt. - Alle må velge bjørnen.
Hva? Den river oss i filler!
Nei, trikset er å tilby noe fort, et fokuspunkt.
Bare en underarm, rett i munnen.
Benet vil knuse, den får en strøm av arterieblod-
og kjøtt samtidig. Da blir han opptatt. Du går unna.
- Vakler unna. - Kjempegod plan.
- Takk. - Sarkasme! Jævla galskap!
Tror ikke det. Du vil besvime. Ikke gjør det.
Da blir du en buffet av menneskeinnvoller.
Bukspyttkjertel, lever, nyre, en bjørns paradis.
- Nei. - Jævla idiot.
- Jeg gir dere en utvei! - Finn en bedre.
Hvis hun elsker deg, lar hun oss gå. Tving henne!
Selvsagt gjør hun det. Utakknemlige, feige jævler.
- Madam Dymov. - Petra. Godt dukket.
- Du er nervøs. Jeg vurderte det best. - Hva hører du?
De er ikke døde ennå. Det skjer ved solnedgang.
Palasset skal gjennomsøkes daglig etter forræderimistenkte.
Ingen kunne tro du ikke var tatt.
De sier hun har planlagt din død, men også at hun er forelsket i deg.
Peter er kanskje ikke død, men en pressemelding sier det.
Karlov så ham forlate palasset med stikksår.
En ny pest er på gang, og Orlo voldtar visst alle-
han møter på i ansiktet.
- Faen heller. - Det er mye panisk snakk.
Jeg kan ikke bare sitte og vente på døden.
Jeg kan elske med deg til døden kommer?
Jeg kjenner blikket ditt når du bader.
Du tar feil, men snilt av deg å tilby.
Kast meg Rousseau-boken.
Da jeg trodde han var død, følte jeg en faktisk rift.
Hjertet og hjernen min ble revet opp.
Og så stod han der.
Alt la seg på plass igjen, og blodet pumpet.
Jeg følte meg hel.
Men jeg våknet, og alt er kaos, meg selv inkludert.
Hvorfor? På grunn av den jævla kjærligheten?
En gang red jeg naken i øsende regn, i sirkler,-
utenfor Peter den Stores vindu.
Jeg sang grisete folkesanger og håpet han ville se ut.
- Gjorde han det? - Ja.
Jeg red tre timer til og ventet på ham.
- Og kom han? - Nei. Jeg fikk lungebetennelse.
Mens jeg rekonvaleserte, besøkte han meg.
Jeg ga ham en håndjobb mens han ga meg suppe.
Det var så ømt.
Vi ga etter for hjertene våre. En tilgivelig feil.
- Det er alt du gjorde. - Ja.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med fangene.
Drepe dem, torturere dem, så løslate dem?
- Ikke i den rekkefølgen, vel? - Morsomt, Archie.
Jeg kan ikke drepe folk med kaldt blod! Det er ikke meg.
Det er ikke nasjonen jeg vil bygge.
Jeg trodde jeg kunne skrive en tale om tilgivelse.
En ny dag for alle og løslate dem.
Jeg ser blikkene deres. Jeg er naiv.
Jeg tror folk kan forandres ved fornuft,-
og at noen usle ord kan låse opp hjerter og sinn.
Det gode i alt vil bli sett, og ofre vil bli gjort for det.
- Det er fint. - Det er en søt tanke.
Men dømt til å feile?
For når jeg ikke kan, som i går,-
og menneskers realiteter kom mot meg, tok jeg en kniv og angrep.
Så hva er svaret?
Dere to, tror jeg.
- Vi? - Hva skal jeg gjøre med fangene?
Ser dere? Dere har ingen ideologisk holdning.
Dere analyserer en sitasjon, hva dere vil skal vinne,-
og hvordan dere vil sørge for det utfallet.
Ingen moral, ingen filosofi, bare en seier.
- Det varmer å bli sett. - Ja visst.
Det er fryktelig av dere, men hva om jeg benyttet meg av det,-
for å oppnå mine mål?
- Vil du benytte meg? - Ja.
Stoler du på at jeg vil fremme dine mål?
Dere er ikke lojale, unntatt mot dere selv, innerst inne.
Men dere er begge ærlige, enten jeg liker det eller ei.
Det er alt jeg ber om.
Orlo og Velementov hjalp meg å komme hit.
Men de kan åpenbart ikke få meg i mål. Det føler jeg dere kan.
Hvis vi skal handle for deg, bør du ikke vite alt vi gjør.
Maskineriet er ikke alltid pent.
Nei. Jeg ønsker å bli opplært slik. Det er ikke naturlig for meg.
Jeg er kanskje en virkelighetsfjern optimist.
Det skal endre seg.
En ting du må love, er at når vi driver et spill,-
må du holde linjen og stole på oss.
Det skal jeg.
Og jeg blir nok bedre på dette enn begge dere,-
med litt skolering.
Din berømte selvtillit er intakt.
Jeg ønsker dette for Russland. De ville ikke ha det.
De brydde seg ikke om hvor vidt jeg eller Peter vant i går.
Men jeg skal være lederen jeg lovte meg selv å være, eller dø i forsøket.
Nok en tale. Det er patologisk.
Ok. Ok. Gå!
Rousseau! Vi må befri samfunnet fra samfunnets svøpe!
Få lese dette når du dreper fangene.
- Vil du at jeg skal henrette fangene? - Du må, for faen.
Interessant. I bryllupets bordplassering-
så du ut til å være på Peters side.
Jeg var i overkant lydig mot bordkortene.
- Bordkort? - Års manerer og hoffoppdragelse.
Vi prøver å oppløse slikt!
Plukk oss opp fra fortiden vår og skap framtiden vår, keiserinne.
Der adlyder vi kun fornuft og framskritt.
- Du har mitt hjerte. Min lojalitet. - Hvorfor pågrep du ikke henne?
Hun så inn i hjertet mitt og visste at jeg trodde!
Hun fornyet meg.
- Det smigret meg å ha endret noen. - Du tar ikke feil. Jeg endret meg.
Og så det i hjertet mitt, da vi snakket. Jeg tror.
Jeg vil se på mens du skyter mine kjære illojale venner-
for deg og det nye Russland!
- De er illojale mot saken vår! - Så lidenskapelig.
Det er til å bli ør av.
- Kan ikke du begynne, da? - Hva?
- Kan ikke du drepe den første?
- Jeg foreslår Tatyana. - Nei, Grigor.
Hun kan nære et sinne mot ham. Han har vært mye i Marial nylig.
- George? - Selvsagt, det vil jeg gjerne.
- Gid jeg hadde tenkt på det. - La oss gå, da.
Katarina!
Gi George en pistol, soldat.
- Jeg skal skyte deg. - Morsomt.
- Ikke sett meg i bås med idiotene! - Vi er jo forelsket.
- Hva faen gjør du? - George.
Hill Katarina den Store!
Vel, det var uventet.
Du skjøt henne!
- Jævla villmenn. - Ei det.
- Du skjøt meg, di merr! - Beklager, dette er Russland.
- Det holder! - Er du sikker?
- Hun sa at det holdt! - La oss gå.
Hva faen var det? Går det bra, Tat?
Jeg har et hull i meg, Arkady, hva tror du?
- Dette blir svært forstyrrende. - Herregud.
Saken er at hun ikke er en kaldblodig morder.
Hun har ikke hjerte til å gi alle dem en kule eller bjørn.
Gårsdagen til side, som din mor sa.
Det var en lei dag, og lidenskap endrer alt.
Så vi kan slappe av, Paul, og nyte dette viltet-
badet i rødvin og einer.
Vi venter på henne, som en lojalitetsgest.
- God morgen. - Herregud!
- Hun er skutt. - Hun klarer seg sikkert.
Slutt for faen å si "sikkert"!
Kommer et ukjent patogen inn, dør du, men ellers går det sikkert bra.
- Er hun den eneste? - Så langt.
- Vindu. - Nei!
Nei! Nei, nei.
Det er en ny dag og et nytt blad, Orlo.
Bla om.
Ikke mer blodsutgytelse!
Det var ikke det jeg mente med smart håndtering.
Jeg ventet ikke at hun skulle skyte.
Vel, hun gjennomskuet deg, så hvem spilte hvem?
Alle spilte alle. Ser du ikke det?
- Vi bør tenke på hvorfor hun skjøt. - For å bevise sin lojalitet mot meg.
Så hun er enten livredd jeg skal drepe henne eller oppriktig lojal.
- Og? - Og?
Dette kostet henne noe.
Hun skjøt noen på den andre siden. Da er hun revet fra dem.
Det svekker henne og dem.
Folkemengden fikk litt vold, så det var gøy.
- Jeg vil ikke ha det! - Jeg vet det.
Men du spilte deg inn i et hjørne.
Der står du til vi finner en elegant løsning på dette.
For dem er volden fornøyelig og forvirrende.
Georgias rolle i den er fascinerende.
Du ser ut til å spille et mentalt torturspill mot alle.
Nå, framfor å se svak ut, ser du smart ut.
Huzzah. Dette har kjøpt deg tid.
Jeg antar det.
Men problemet består, sammen med dette jævla rotet.
- Elizabeth. - Vinodel.
- Vi burde snakke om i går kveld. - Burde vi?
- Gjorde vi...? - Du gjorde ting med meg.
Jeg var litt ute av kontroll. Ingen permanent skade, håper jeg?
Jeg synes ofte at skadene fra en het aften, de vedvarende, små smertene,-
er behagelige i noen dager.
Du tente noe i meg, og når jeg ser på deg nå,-
må jeg ha deg igjen.
Jeg foreslår straks og kanskje hver time deretter.
Jeg er selvsagt smigret,-
men jeg følger en streng variasjon.
Mann, så kvinne, så to menn og en kvinne, så noe med treverk,-
min egen hånd i en skog, en uvillig vakt,-
og en tjener som tar på seg selv mens jeg spiser kake.
- Om en måned eller to. - Jeg kan bare ta deg.
Som sagt, om en måned. Ta meg med storm-
og krev at jeg adlyder med lugging-
og en tunge dyppet i sort opium, så har vi en avtale.
Jeg kan være dypt forelsket.
Slikt gjør jeg ikke.
Ikke bra.
Jeg har alltid villet snakke med deg.
Jeg er svak for militære menn. Slagbeskrivelser gjør meg ør.
Vel, jeg er ikke... Ja.
- Her ser du en militær mann. - Og hvilken mann.
Men jeg vil ikke bare se deg som noe å begjære.
Trass i at manndommen din er der, like under vannets lepper.
Jeg så den svenske kampanjen din. Som den drev våre menn til vanvidd.
Du fikk dem ofte akkurat dit du ville.
Jeg ville vunnet siste kamp, om ikke Katarina tvang gjennom fred.
Du ville kommet til Stockholm og tatt hva og hvem du ville.
Det hjemsøker meg noe jævlig. Det var mitt, og jeg visste det.
At jeg må dø uten seieren gjør meg jævlig trist.
Jeg kunne ha blitt krigsbytte.
Du kunne aldri blitt beskrevet som bytte.
- Hvordan kan jeg beskrives? - Lysende.
- Vil du lære meg om krig? - Selvsagt.
Hvordan man åpner noens flanker og deler dem i to-
med et kraftig driv? Det oppildner meg.
Og selv om jeg ikke har et land mer, kan jeg fortsatt ha hobbyer.
- Hyggelig å møte deg ordentlig. - Ja, virkelig.
- God kuk, forresten. - Takk, jeg...
- Hvordan gikk det? - Hva tror du?
Fantastisk.
Fem hester. Og litt mat.
Skal du ri, kjære? Tar du med ekstra hester?
Skal jeg lyve, eller skjønner du?
Du skal slippe dem fri.
De er venner. Hun tilgir meg. Kjærligheten vår er enorm.
Hun tilga at jeg pulte og drepte moren.
- Hun tilgir dette. - Alle knekker en gang.
Vanligvis ved puling av mødre.
Unntatt i noen provinser i Belarus er det stort sett sant.
- Men hva vil hun ha? - Lojalitet, fra dem.
Nei, hun vil ikke være alene.
I går følte hun seg som en ensom sky-
i en himmel full av ravner som ikke snakket sky.
Dagen før følte hun var full av skyer.
- Kompliserte metaforer. - Hun var så ensom man kan bli.
Hennes elskede sviktet henne, vennen løy og teamet forlot henne.
Filosofien knakk i et tyrkisk blodregn,-
og fornuften hennes kollapset under vekten av alt.
Optimismen, arrogansen, troen på at mennesker er gode.
Ja, en dårlig dag, sa hun.
Og nå, som hun håper å sette bitene sammen igjen,-
går du hen og svikter henne igjen.
Jeg nyter ikke denne samtalen.
Skal jeg danse rundt litt, så den blir mer behagelig?
- Tante? - Vi trenger mer letthet ved hoffet.
Kanskje hun burde beordre oss å danse en hel dag. Så deilig.
Jeg kan ikke se vennene mine dø.
Og hun kan ikke la det ligge og slippe dem fri.
Du får nye venner. Folk elsker deg.
- Det er sant. - Det fins bare en av henne.
- Ja. - Jeg danser min vei nå.
Jeg har sagt mitt på slik en kategorisk og knusende måte.
Du må bare smile over visdommen min og spise makronen jeg gir deg.
- Jævlig god makron. - Sir? Hestene.
- Skal jeg bli? - Nei.
- Keiserinne. - Katya.
Jeg må vel gjøre noe med disse fangene.
Jeg trodde du skulle beklage.
Ja, jeg ville bare begynne med fangegreia.
Vel?
- Ja, unnskyld. - For hva?
- At jeg ikke drepte ham. - At du ikke kunne drepe ham.
Det gjør jeg ikke.
Vi inngikk en pakt.
En blodsed på denne sofaen.
Jeg besvimte ved synet av blod.
Jeg husker det.
Kan vi finne en løsning sammen? Det er spørsmålet.
Er han død? Da kan vi ikke det.
Morsomt. Jeg unnslapp fengselet hans på grunn av deg.
Men du gikk rett inn i det mens du sang en lystig sang.
Jeg trodde du ville bringe en stor endring.
Men du er bare et dumt, elskovssykt barn som ligger under for kuken.
- Du gjør det vanskelig, Orlo. - Kanskje jeg bare er trist.
Jeg var blind for dine feil.
Ja. Og jeg for dine.
Jeg legger mye bak meg i dag.
Det inkluderer visst deg.
- Går det bra? - Tenk at George skjøt henne.
Ja, George redder seg selv. Sånn er George.
Hun skjøt kona mi!
Gå hjem, dere udyr!
Jeg hater denne dagen.
Hadde du tidd stille, hadde vi hatt sex-
mens mannen din lekte med klinkekuler!
- Skylder du på meg? - Fordi det er din jævla feil!
- Unnskyld, jeg er anspent. - Samme her.
Hva om Tatyana dør? Ungene mine er jævlig irriterende.
- Jeg vil ikke oppdra dem. - Rørende.
Ta en hest, jævler.
Peter, Peter, Peter!
- Kom, Marial. - Jeg tror ikke hun vil drepe meg.
- Vil du ta sjansen? - På en måte.
Vær så snill! Hun dreper meg!
Løper jeg, beviser det at jeg er med deg.
Vel, du er da det?
- Sovedrikk, veldig sterk. - Denne.
Jeg kan svi deg med glødende jern uten at du våkner.
Glemsel, ideelt. Jeg trenger et øyeblikk.
Peter har flyktet med fangene inn i skogen.
Vi jager dem, selvsagt. Vi finner dem.
- La være. - Hvorfor det?
- La dem flykte. - Som du vil.
Kjærlighetens pris er sorg. Kona mi sa ofte det.
Jeg anså det som et personlig angrep, men hun mente det nok generelt.
De fleste angrepene hennes var fysiske framfor metaforiske.
Ja. Hun hadde rett.
Du sitter i et skap.
Om jeg hadde løpt mot deg med kniven, ville du ha drept meg?
Overlevelse er vårt siste instinkt. Ikke døm.
Jeg dømmer deg ikke for å ha hugd fem hull i meg.
- Pugachev. - Du trodde det var meg.
- Sant nok. - Det ryster en mann.
- Hvordan kan vi stole på hverandre? - Tro.
- Irriterende svar. - Enig.
Så, dette er planen.
Ri av sted, finn et sted å bo, si fra til meg hvor dere er.
- Og hun tilgir deg igjen. - Ja, det er planen.
Så, hun gjør alt arbeidet i denne store kjærligheten,-
og du gjør hva faen du vil!
- Du roper. - Faen ta deg, "grevinne Manerer".
Dette er hans feil, ikke min. Ikke knull din kones mor!
- Hvem må bli fortalt det?! - Det er en god regel, ja.
Du forlater henne når du vil. Hva skjer når hun hører om dette?
Hun blir...
...såret.
Alene.
- Så, skal vi dra, eller...? - Bare... vær stille!
For noe tøv!
- Hvor er din lojalitet mot oss? - Jeg må ta sjanser for kjærligheten.
Du risikerer oss, men ikke deg selv, så klart.
Dette er bare tull.
- Problem, Arkady? - Ja, problem.
Vi har bare vært lojale mot deg, og du overgir oss til henne.
Jeg liker ikke tonen din.
Min kone er skutt i magen, og du sender meg tilbake for å dø!
Nå roper du faktisk.
Smolny!
Jeg rømte ikke, jeg bare unngikk noen tornebusker som lå i veien.
- I en L-formet bevegelse. - Kom deg for faen tilbake i rekken.
Jeg må kanskje bli båret.
- Du. - Jeg.
- Jeg trodde du hadde gått. - Nei det gjorde du ikke.
- Jeg vil leve med det du avgjør. - Akkurat.
- Selv om jeg dreper alle? - Ja.
Men jeg kan ikke love hva jeg vil føle-
om jeg må senke Grigors lik i en grav-
mens regnet vasker bort alle tårene mine-
idet jeg kysser hans kalde, blå lepper.
Er et en trussel?
Nei, et varsel om min sorg, for å få deg til å ville spare ham.
Poenget er at jeg står ved din side i dette.
Hva ville du gjort?
Skutt alle, latt bjørnene få kjøttet,-
og bygd små suvenirhus av benene deres-
og gitt dem til hoffet som gaver.
Elsker det.
Jeg har ingen grunn til å stole på dem, eller de til å være lojale.
Du er jo genial. Du kommer nok på noe.
Enig.
Opp! Nå!
Magen kan falle ut hvis hun står.
- Virkelig? - Opp, eller få kule eller bjørn.
Fast grep om innvollene, da.
Hva skjer?
Champagne med sitrongarnityr til deg. Negroni med ostemasse til deg.
- Hvordan... - En keiserinne må kjenne sitt folk.
- Skal du drepe oss? - Nei, Arkady.
Dere skal drepe dere selv ved å agitere mot meg,-
gjøre barna deres foreldreløse og utstøtte for resten av livet.
- Jeg hater en dame som hersker. - Jaså, Arkady?
Er ikke såret mitt et tegn på at vi kjemper for våre liv,-
og at hun vil gi oss en avtale?
Vil du ha ullkontrakter til uniformene?
Ja, for faen!
Jeg har spurt Peter. Velementov blokkerer meg.
Jeg slipper deg inn.
Og Tatyana, hva om keiserinnen og du var venner,-
og jeg tok offentlig te på værelsene dine?
Hurpene ville dø av misunnelse.
En fæl måte å dø på, men ikke like ille som kule eller bjørn.
Dere har visst et fantastisk landsted.
- Vakkert, du burde... - Brenne det ned og befri tjenerne?
Menn er på vei for å gjøre det.
- Faen. - Så blir det solgt ved hoffet.
Gå til den grønne salongen og ta en drink, Arkady.
Vakter vil komme og sparke deg i ballene foran alle-
til du pisser blod. Forstått?
Knel for den neste biten.
- Vin? - Gjerne.
Jeg har alltid likt deg, Grigor.
Du elsker feil mann, som meg.
- Jeg kan ikke klandre deg. - Dreper du meg ikke?
Hvis jeg må, selvsagt, men jeg vil ikke.
Hva vil du? Det skal jeg si deg.
- Du vil elske og bli elsket. - Ja.
- Hvordan elsker han meg? - Som han aldri har elsket noen.
Så, jeg gjør ham lykkelig. Det er ingen gnisning mellom oss.
Nei. Det er det ikke.
Vær lojal.
Slutt deg til Arkady i den grønne salongen.
Dette bør starte med ordene "jeg er så jævlig lei for det".
Sett deg.
Du virker anspent.
- Du er fri. Ingen kule, ingen bjørn. - Som om du kunne drepe meg.
Moren min tok feil om mye, men ikke om deg.
Du og jeg er ikke venner mer.
Bli ved hoffet, men vennskapet er over.
- Du er latterlig, Katarina. - Det tror jeg ikke.
Jeg er den mest lojale vennen du har her.
Vi elsker hverandre og tilgir hverandre alt.
Du hadde et valg.
Si fra med en gang, eller ikke si noe.
De er en venns eneste mulige valg.
Du tok ingen av dem, og jeg åpnet hjertet mitt for deg om Peter.
Du holdt Grigor lukket inne i ditt.
Jeg vil ha en venn der vi begge har åpne hjerter.
Jeg forstår. Jeg kan være det.
Jeg misforstod vennskapet vårt. Jeg klandrer oppfostringen.
- Du kan gå. - Jeg elsker tanken om åpne hjerter.
- Faen, det ville spart meg mye sorg. - Du kan gå.
Så han blir tilgitt, men ikke jeg.
Han er skjebnen min, du er valget mitt.
Konsist. Og latterlig.
Gå ut eller bli dratt ut.
Jeg tror det er ute med dere.
Dette ender med vanskeligheter, smerte og stort tap.
- Du er visst en jævla idiot. - Jeg kan ta fortiden ut av blodet.
Det ville vært flott.
- Hvordan gjør du det? - Vitenskap.
- Jeg føler noe. - Jeg også.
Tung fortid.
Hjorten rasler, før den krasjer inn i en busk.
- Å jakte er å lytte. - Derfor er du så dårlig på det.
Moren din har en tunge av gull, Paul. Jeg også, i vidd og på klitte.
Vi trenger ikke å snakke sånn rundt Paul.
Hvis virkeligheten ikke skjules for ham, blir han dens herre.
Kan vi bare glemme alt?
Jeg pleide å våkne opp og glemme alt fra dagen før.
Hvem jeg pulte, drepte, hva vi jaktet på.
- Hva du spiste? - Aldri hva jeg spiste.
Jeg husker hvert måltid fra hver dag av mitt liv.
7. juni 1756.
Tyttebærpudding, kaffemousse og carpaccio av babyreinsdyr-
skåret i skogen vi var i-
og sluppet inn i en varm munn, dynket i granateplesaft.
12. august 1762.
Jeg hadde influensa og orket bare hønsesuppe.
Det var første dag i valnøttsesongen. Jeg luktet det.
Deres myk, melkeaktige kjøtt avga en skogduft rundt palasset.
- Jeg syntes jeg hørte en hjort. - Nei, det var knapt en lyd.
En kanin eller et svin, kanskje. Du skjøt for høyt for begge.
- Nuet er alt som fins. - Hva?
Kanskje det er løsningen vår. Nuet er alt som fins.
Det fantes ingen fortid, ingen framtid.
For nå, som jeg ser på deg og berører hånden din,-
er jeg lykkelig.
Jeg også.
Tekst: Eivor Rosenberg Iyuno