‫- סדרה מקורית של NETFLIX -‬
‫לפני שנים רבות, זאדיה הייתה ארץ אחת.‬
‫עשירה בקסמים ובפלאות.‬
‫אני מריח מוות.‬
‫לכן זימנת אותי לכאן?‬
‫כדי שתעליב אותי?‬
‫אתה וכל אנשיך חייבים לוותר על הקסם האפל‬
‫באופן מיידי, ולנצח.‬
‫רק כך תוכל האנושות להתקדם הלאה.‬
‫זו דרך לאחור.‬
‫אתה מצפה מבני אנוש לחזור למצב הקודם,‬
‫לפני שהיה לנו קסם.‬
‫כשבני אנוש רעבו וסבלו‬
‫חסרי ישע ועלובים!‬
‫בחזרה לזמן שבו היינו יצורים נחותים?‬
‫אתם באמת יצורים נחותים.‬
‫אתה יהיר!‬
‫הנח את החנית והסתלק.‬
‫להניח אותה?‬
‫אבל זו הייתה מתנה. זו תהיה גסות רוח.‬
‫מתנה?‬
‫כמובן.‬
‫לא חשבת שיצור נחות שכמוני‬
‫יצליח לבנות כלי כה עוצמתי?‬
‫מי נתן לך את החנית?‬
‫מי?‬
‫אחד הדגולים.‬
‫ערבת לביטחוני, אם אבוא לכאן!‬
‫כן.‬
‫אתה תהיה מוגן בפסגה הגבוהה הזו,‬
‫הרחק הרחק מהעיר אלאריון.‬
‫לא יתכן שאתה אומר... עיר שלמה?‬
‫מאות אלפי אנשים חפים מפשע, ילדים!‬
‫ותר על הקסם האפל...‬
‫או שאהפוך אותה לאפר.‬
‫לא תעשה זאת.‬
‫לא!‬
‫- ספר שלישי: "שמש" -‬
‫- פרק ראשון: "סול רגם" - ‬
‫זה לא דרקון רגיל.‬
‫האם קיים דרקון רגיל?‬
‫שמו סול רגם, "מלך השמש".‬
‫הוא היה מלך הדרקונים לפני זמן רב.‬
‫אבל הוא התעוור כשפרצו המלחמות,‬ ‫והפך לסמל של זעם ומרירות.‬
‫טוב. אז דרקון ענק, זועם ועיוור‬
‫חוסם את דרכנו לזאדיה. מה נעשה?‬
‫ובכן, לא נוכל להילחם בו.‬
‫כי קיבלת את כישוף הנשיפה המתוק שלך,‬
‫והחרבות שלי קטנות מקיסמי השיניים שלו.‬
‫נצטרך להתגנב מעברו.‬
‫קאלום, הגיע זמנך לשיעור ‬ ‫הראשון בדרכי ההתגנבות.‬
‫נחמד! כלומר...‬
‫נחמד.‬
‫סוד ההתגנבות הוא ‬ ‫שאינך חייב להיות בלתי נראה.‬
‫עליך רק להיות בלתי נראה לחושיו של האויב.‬
‫הוא עיוור, אז לא נדאג לחוש הראייה.‬
‫בדיוק. עלינו להתל רק בשני החושים הנותרים.‬
‫שמיעה וריח.‬
‫למה אלו החושים שעלינו לדאוג להם?‬
‫ובכן, אם זה יגיע לחוש המישוש שלו...‬
‫אנו בצרות גדולות.‬
‫וחוש הטעם...‬
‫היה נחמד להכיר.‬ ‫-הבנתי.‬
‫כל הדיבורים על חושים ורשמים...‬
‫זה נשמע מתאים לארקנום הירח.‬
‫אם אתה אומר, מכשף.‬
‫הגנרלית אמאיה, הזמן שלנו אוזל.‬
‫אני מציע שנאסוף את הגדוד וננטוש את המבצר.‬
‫גנרלית!‬
‫גנרלית, האלפים של אש השמש השתלטו על המוצב‬
‫בצד של זאדיה בפירצה.‬
‫אם האלפים יצאו למתקפה,‬
‫איננו רבים מספיק כדי להגן על המבצר.‬
‫כשהאלפים יצאו למתקפה.‬
‫גנרלית אמאיה, מצטער להפריע, ‬ ‫אבל מישהו הגיע.‬
‫נו כבר, קאלום. נסה להשתיק אותו.‬
‫אני יודע, אבל...‬
‫אז היה יודע להרגיע אותך, נכון?‬
‫עלינו רק לבטוח זה בזה. טוב?‬
‫אני שומר עליך.‬
‫מה עכשיו?‬
‫אני מצטער להפריע,‬
‫אבל היכן התגבורת שביקשנו?‬
‫שלחנו הודעות רבות ללורד וירן.‬
‫התגבורת לא תגיע.‬
‫לורד וירן נעצר...‬
‫בעוון בגידה.‬
‫לוטננט, אתה צודק. לא נוכל להגן על הפירצה.‬
‫אבל לא אנטוש אותה.‬
‫האפשרות היחידה שלנו...‬
‫היא להשמיד אותה.‬
‫שנרוץ לשם?‬
‫לא נצליח. הוא ינגוס בנו עד שנתפרק,‬ ‫או יחבוט בנו בזנבו.‬
‫אז לא נחמוק, לא נרוץ, לא נילחם.‬
‫מה נשאר?‬ ‫-להישרף למוות?‬
‫בהחלט לא.‬
‫נאלץ לבצע את הפעולה הכי פחות אהובה עליי.‬
‫להסביר.‬
‫סול רגם הגדול.‬
‫אני ריילה, מהאלפים של צל הירח.‬
‫מה את עושה?‬
‫אני קדה, דרקון דגול.‬
‫לא.‬
‫כלומר, מדוע את כאן?‬
‫יצאנו למסע בממלכות בני האנוש‬
‫כשליחים של זובייה, מלכת הדרקונים.‬
‫אנו מבקשים את רשותך לחצות בחזרה לזאדיה.‬
‫איזו סיבה...‬
‫תשלח אותך לממלכות האומללות של בני האנוש?‬
‫אנו מעבירים משהו יקר.‬
‫מישהו יקר.‬
‫נסיך הדרקון הצעיר, אזימונדיאס.‬
‫שקרים!‬
‫את מעזה לשקר לי?‬
‫ביצת מלך הדרקונים הושמדה.‬
‫לא, רגע! הוא כאן.‬
‫נסיך הדרקונים חי!‬
‫והוא ממש מתוק. נכון?‬
‫אתה ילד טוב.‬
‫כיצד זה יתכן?‬
‫זה נס.‬
‫הוא צריך לחזור אל ביתו.‬
‫בבקשה, הרשה לנו לעבור‬
‫כדי שנאחד בין נסיך הדרקונים ואמו.‬
‫אינני מבין כיצד נסיך הדרקונים‬
‫הגיע אל ממלכות בני האנוש.‬
‫עם זאת...‬
‫אני ארשה לך,‬
‫ולדרקון הקטן לעבור בחזרה לזאדיה.‬
‫אבל לא בן האנוש המטונף‬
‫שמסתתר בקרבת מקום.‬
‫סול רגם!‬ ‫-זה בסדר.‬
‫תמשיכי בלעדיי.‬ ‫-לא!‬
‫קאלום, אנחנו כל כך קרובים.‬
‫ריילה, הבאתו של זים לזאדיה חשובה מכול.‬
‫רק אמרי למלכת הדרקונים שעזרתי.‬
‫מעט.‬
‫אחזור הביתה.‬
‫הביתה?‬
‫לא. ישנן שתי אפשרויות.‬
‫כולכם תמותו...‬
‫או שבן האנוש המרושע ימות לבדו.‬
‫אני מסכימה איתך, סול רגם.‬
‫ישנם בני אנוש מרושעים.‬
‫ריילה?‬ ‫-אבל לא הוא. לא קאלום.‬
‫מלכת הדרקונים חיה רק בזכות בן האנוש הזה.‬
‫הוא עזב את ביתו ומשפחתו‬ ‫כדי להציל את הביצה.‬
‫הוא הקריב הכול...‬
‫כדי שאזימונדיאס ייוולד.‬
‫הוא אצילי ומהימן.‬
‫כשנפגשנו, הוא יכול היה ‬ ‫ללכוד או להרוג אותי.‬
‫אבל זה לא קרה.‬
‫כי מבלי להכיר אותי ולדעת דבר אודותיי...‬
‫הוא גבר על שנאת בני האנוש,‬ ‫ועשה את הדבר הנכון.‬
‫הוא חכם, ואדיב, ואמיץ, והוא...‬
‫חברי.‬
‫חברי הטוב ביותר.‬
‫אז בבקשה, הרשה לו לעבור לזאדיה‬
‫ועזור לי לקחת את ‬ ‫נסיך הדרקונים הביתה. כי...‬
‫כנראה שלא אצליח בלעדיו.‬
‫אני מריח מוות!‬
‫מה? לא! קאלום הוא שונה!‬
‫אני מריח עליו את צחנת הקסם האפל.‬
‫הוא לא שונה.‬
‫הוא גוזל חיים וקסם מיצורים חפים ופשע.‬
‫הוא חייב למות.‬
‫הכבל.‬
‫זה נעשה. בואו נלך.‬
‫לפקודתך, נמשוך בכבל ונפוצץ את החביות.‬
‫אלפי טונות של סלעים ולבה‬ ‫יאטמו את הפירצה לנצח.‬
‫מצטער, ריילה.‬
‫אם מותי הוא הדרך היחידה ‬ ‫שבה תוכלו לחצות בבטחה,‬
‫הגיע זמני לקבל את סופי.‬
‫תירגע, הוא עדיין לא יכול ‬ ‫להשתמש בנשימת האש.‬
‫הוא עושה זאת מדי כמה דקות.‬
‫הוא זקוק לטעינה מחודשת.‬
‫רגע. לא נוכל להסתתר מהחושים שלו,‬ ‫אבל אולי נוכל להתל בהם.‬
‫ניצור רושם כוזב.‬
‫אחרי הכול, ‬ ‫ניתן באמת לדעת רק את הרושם עצמו.‬
‫כעת אתה נשמע כמו לוז'ן.‬
‫וואו, באמת?‬
‫זו לא מחמאה.‬
‫הנה הרעיון.‬
‫אשתמש באספירו כדי לנשוף‬ ‫את הריח שלי למקום אחר.‬
‫כמו פיתומות, רק עם ריחות.‬
‫ריחנות!‬
‫רחרחנות!‬
‫זה רעיון טיפשי.‬
‫אבל יתכן שיש בזה משהו.‬
‫הזמן תם.‬
‫תן לי את הצעיף.‬
‫אם אלבש אותו, אריח כמוך ואמשוך את האש.‬
‫כשהוא ינשוף אש,‬
‫אתה וזים תברחו, כשאסיח את דעתו.‬
‫זה הרעיון הגרוע ביותר שהיה לך.‬ ‫הוא ישרוף אותך עד עפר!‬
‫לא נכון. אני מהירה ממנו.‬
‫וזה גם הסיכוי היחידי שלנו.‬
‫לא התרחצתי כבר שבועיים, זה בוודאי יעזור.‬
‫נכון?‬
‫הנה זה בא.‬
‫אנו מוכנים להפעיל את חומרי הנפץ, בפקודתך.‬
‫משכו!‬
‫מה עכשיו? ‬ ‫-ההדק נותק.‬
‫מישהו צריך לצאת לשם ולהפעיל אותם.‬
‫אני...‬
‫אעשה זאת בעצמי.‬
‫אבל אמאיה, לא תשרדי.‬
‫מה היא אמרה?‬
‫היא אמרה שאנחנו נשרוד.‬
‫קדימה, ריילה. קדימה.‬
‫בן אנוש טיפש!‬
‫הקשת הזו.‬
‫מה אם...‬
‫השליכי אותו.‬
‫הוא רוצה שאני... אקיא על הדרקון?‬
‫להשליך אותו!‬
‫אספירו!‬
‫זה היה מדהים!‬
‫קרוב מדי, אבל מדהים.‬
‫הירגע, נצרבתי רק קצת.‬
‫שימוש יפה באספירו.‬
‫הקשת לא תחזיק אותו לנצח.‬
‫נסתלק מכאן, ‬ ‫לפני שקרוב מדי יהפוך למאוחר מדי.‬
‫תודה שהשאלת לי אותו. יתכן שהוא מביא מזל.‬
‫אל תאמר נואש.‬
‫היה סבלני.‬
‫זמנך יגיע.‬
‫התהליך החל בזכותך.‬
‫הוא מסוכן מדי.‬
‫אין די שלשלאות בחמש הממלכות‬
‫כדי לעצור את האיום שלו.‬
‫אז מה את מציעה?‬
‫יש רק דרך אחת לנטרל את וירן,‬
‫וזה לעשות אותה לצמיתות.‬
‫מה זה אמור...‬
‫המלך אזראן.‬
‫תרגום כתוביות: ליאת בר-און‬