Ahoj.
- Chyť ho, Robin! - Mám ho.
- Sejmi ho! - Zabij to!
Do prdele.
Vypadněte!
Zmizte!
- Prosím! - Nancy, za tebou! Bacha!
- Proboha, Nancy! - Sundej to ze mě, Robin!
- Shoďte ho ze mě! - Mám ho…
Ježiši!
Pusť!
Pojď sem!
- Ne! - Sejmi ho!
- Nancy! - Zhebni!
Tak pojď, ty svině!
Pojď do mě! No tak!
- Steve! - Ježišikriste.
- Steve… - Ježišikriste!
Jsi v pořádku?
Vyklovali ze mě půl kila masa.
Ale jinak
mi nikdy nebylo líp.
Nemůžou mít ti netopýři vzteklinu?
- Cože? - Tý já se totiž bojím jako čert kříže.
Měli bysme tě vzít k doktorovi.
Protože jak se ti rozjedou příznaky, tak seš mrtvej.
Tak jo. Zas tak moc jich není.
Zvládneme je.
Jo?
Cos to říkal?
Do lesa. Rychle.
No super.
Další běhání.
SERIÁL NETFLIX
KAPITOLA SEDMÁ: MASAKR V LABORATOŘI
Jak ses vyspal, Wallaci?
Přehodnotil jsi
svůj postoj?
Kde je ta holka?
Možná potřebuješ víc času.
Jdeme.
Ne, počkejte. Prosím, počkejte!
Prosím.
Hlavně ji nezabíjejte.
Slibte mi, že ji nezabijete.
Dochází nám čas, Martine.
Hawkinsu dochází čas.
Já dobře vím, co je v sázce.
Občas o tom dost pochybuju.
Říkám si, jestli to neděláš, jen aby sis vynahradil vaše odloučení.
Dal jsem ti všechno, o co sis řekl.
Porušil jsem vlastní zásady, riskoval život i život své rodiny.
Ujišťoval jsi mě, že to bude fungovat, že není jiné cesty.
Já ale nevidím žádný posun, Martine.
Víš, co vidím?
Vidím vyděšenou, traumatizovanou holku.
Jen tak dál.
Ve skutečnosti prožíváš regresi, Jedenáctko.
Vracíš se do minulosti.
Podívej se na mě, Jedenáctko.
Dívej se na mě.
Vím, že jsi vyděšená.
Moc vyděšená z toho, cos viděla.
Právě ten strach tě ale brzdí.
Jestli chceš, aby byl projekt Nina úspěšný,
nesmíš se vyhýbat pravdě, i kdyby byla sebeděsivější.
Viděla jsem, co jsem provedla.
Já jsem monstrum.
Mluvíš o monstrech, o superhrdinech.
To jsou věci ze světa mýtů a pohádek.
Realita, pravda nebývá takhle jednoduchá.
Lidé se nedají tak snadno zaškatulkovat.
Jen skrze plné sebepřijetí, přijetí dobrého i zlého,
dosáhneme celistvosti.
Co když jí nechci dosáhnout?
I to je volba.
Tvoje volba.
Dveře jsou otevřené.
Tady
nejsi ve vězení.
Toto je vězení.
Už jednou jsi mi důvěřovala.
Prosím tě, abys mi důvěřovala i teď.
Vrať se se mnou ještě jednou do minulosti.
Přestaň se schovávat, Jedenáctko.
Cos to provedla?
ZÁZNAM Z 8. ZÁŘÍ 1979
TAJNÝ MATERIÁL, MAJETEK VLÁDY USA
Kolik času jsi přeskočil?
Chtěl jsi posun,
máš ho mít.
Co jste vlastně u toho jezera dělali?
- To je složi… - Byli jsme se projít.
Projít?
V devět večer?
K jezeru.
Šli jsme si…
trochu zaplavat.
Při měsíčku.
Dusty.
Stala se tam vražda.
Jo, ale to jsme se dozvěděli, až když jsme tam došli.
Proto jsme neplavali.
Nancy si s vámi šla taky zaplavat?
- Ne. - Jo.
Nevíme.
Byla tam.
A pak odešla.
- Vím, je to zmatek. - Pak jste dorazili vy.
No a pak mě přinutili na vás zakřičet.
Jo.
- Že tam je vrah. - Máte kliku, že vás nezastřelili.
Byli jste v kontaktu s Eddiem?
S tím šíleným maniakálním vrahem?
Ježiš, to ne.
- Vůbec. - Ne. O tom jsme nic neslyšeli.
- Neznáme ho. - S kým že?
Samý kecy.
- Eriko! - Dochází vám, doufám, že lžou.
Až se jim od huby práší.
- Eriko. - Je to tak!
Lžeš těm policistům, Dusty?
- Ne! - Lhát policajtům se nemá, synu.
- Já nelžu. - Nedá se tu dejchat, kolik je tu prachu.
Postrašte je vězením. To jim rozváže jazyk.
- No jasně. - Chceš je zavřít?
- Tohle je vážná věc. - On to tak nemyslel.
- To snad nebude nutné. - Já souhlasím.
- Sklapněte. - Panebože.
Sklapněte!
Ježiši.
Vyzkoušíme trochu civilizovanější metodu.
Vezmeme jednoho po druhém.
Začneme tebou.
- Co? Proč zrovna mnou? - Pojď se mnou.
Vždyť ani nejsem v Hellfiru.
Mám tě spoutat?
Vztyk.
Šup, šup.
Jdeme.
Uf.
- To bylo o fous. - Jo.
O veliký fous.
Sakra.
Steve?
- Ježiši. - Jsem v pohodě.
Nejsi. Ztrácíš spoustu krve.
Pojď, posaď se.
Dobrý.
Tak jo.
Takže dobrá zpráva je, že malátností se vzteklina neprojevuje.
Kdybys ale začal mít halucinace nebo křeče
nebo mě chtěl v záchvatu agrese praštit, tak mi to řekni.
- Robin. - Ano?
Chci tě praštit.
Neztrácíš humor. Dobrý znamení.
Jo.
Tak jo.
- Můžeme? - Jo.
Do toho.
Promiň.
To nic.
Není to moc utažený?
- Ne, dobrý. - Fajn.
Dobrý.
Dík.
Jo.
Takže
tohle místo je vlastně Hawkins, jen se spoustou monster a hnusu?
Tak nějak.
Bacha na ty šlahouny. Je to mycelium jeho mysli.
Co že to je?
Všechna ta havěť, co se tu plazí,
je navzájem propojená.
Šlápneš na šlahoun, a ucítí to netopýr i sám Vecna.
Sakra.
Ale náš reálnej svět je tu taky, ne? Kromě lidí.
Pokud vím, tak jo.
Teoreticky teda můžeme zajít na policejní stanici,
vzít tam bouchačky a granáty a ty netopýří bestie od brány odehnat.
Silně pochybuju, že by měli místní policajti granáty.
Ale zbraně jo. To by šlo.
Pro zbraně nemusíme přes celé město.
Mám nějaké u sebe doma.
Ty,
Nancy Wheelerová,
máš ve svým pokojíčku bouchačky?
Nepřestává překvapovat.
Ruského Makarova a revolver.
Tím jsi mě málem zastřelila.
Málem sis to zasloužil.
Nevystavuj se tu.
- Ty zbraně nejsou zas tak špatnej nápad. - Souhlas.
Na co teda čekáme?
Podle mě
se pokoušíme o naprosté šílenství.
A to i na tvoje standardy, Amíku.
Fakt?
Jaký dáváš kurz tentokrát?
Tak…
jedna ku tisíci.
Nestačí tu bestii zabít, musíme se odtud nějak dostat.
Když nám to nevyjde, nejspíš nás nestrčí zpátky do cely.
Rovnou nás zastřelí.
Padneme jako ti, co zničili monstrum.
Zapíšeš se do dějin.
Ale zrádcem zůstanu. Na to nezapomínej.
Zabiják monstra to přebije.
Michail bude na tatínka pyšný.
Michail?
Kdepak.
U toho už si to nevyžehlím.
Ten řekne: „Tati, beztak to monstrum zlikvidoval hlavně ten Američan.“
Malý rozumbrada, co?
Jo, malý rozumbrada.
Máš to doma stejně?
S novou dcerou?
Když jsem byl s El naposled, nechtěla se mnou mít nic společnýho.
Překážel jsem jí.
Vzpomínám si, že jsem byl v jejím věku úplně to samý.
Jako přes kopírák.
Asi v sobě máme tu potřebu vymezit se vůči otcům zakořeněnou.
Chceme vyrůst a jít dál.
Jít si svou cestou.
Doufám, že to tak má i ona.
Že si jde za svým.
Ale i tak se o ni bojíš.
Bát se o syna nebo o dceru je přece normální, ne?
Jo.
Jenže kolem El není vůbec nic normální.
Ta bestie,
to monstrum
je součástí něčeho, co chce El ublížit, co ji chce zabít.
Tomu nerozumím.
Popravdě ani já ne.
Vím jen, že ta věc by tady neměla být, neměla by žít.
Znamená to totiž, že stále není po všem.
Myslel jsem, že mě sem zavřeli, abych si odpykal svůj trest.
Ale možná jsem tu kvůli něčemu jinýmu.
Možná…
Možná můžu El pomoct.
Než naposled vydechnu.
Teď zníš skoro nábožně, Amíku.
Nábožně? Tak to nevím.
Ale můžu se zkusit pomodlit.
Jestli se chceme s El a s Michailem ještě někdy shledat,
budeme potřebovat zázrak.
Co nám vezeš, soudruhu?
Jmenuju se Jurij Ismajlov.
Zdravíčko.
Ředitel mě očekává.
Vezu mu speciální zásilku.
Vzácné zboží z Ameriky.
Dobrý.
Snaž se nemrkat.
Ještě tě bolí hlava?
Bylo ti ráno zle?
Co paměť?
Už sis vzpomněla, co se stalo?
Možná by ti s tím rozpomínáním mohl někdo pomoct.
Jsi pro?
Dobré jitro, děti.
Dobré jitro, tatínku.
V dnešní lekci si zopakujeme předpisy.
Některým z vás to může připadat zbytečné.
Jsou tu ale tací, co si je potřebují osvěžit.
Jedenáctko, předstup.
Vaše sestra Jedenáctka utrpěla včera v noci otřes mozku,
když byla sama v duhovém pokoji.
Tvrdí, že si nepamatuje, co se stalo.
K takovým zraněním ale nedochází jen tak.
Někdo jí to musel udělat.
Někdo z vás.
Takže,
kdo mi poví, co se stalo?
Nejspíš… upadla.
Upadla?
Vždyť ji znáte, tatínku.
Je nemotorná.
Hloupá.
Zařaď se, Jedenáctko.
Dvojko, vystup z řady.
Límec.
Díky.
Tak ty si myslíš, že když máš určité dovednosti,
že pro tebe pravidla zas tolik neplatí, ano?
Ne, tatínku.
Že pro tebe neplatí stejně jako pro tvé bratry a sestry?
Ne, tatínku.
Tak proč jsi Jedenáctku napadl?
- To vám řekla? - Ptám se tady já nebo ty?
Napadl jsi ji?
Jestli vám řekla tohle, tak vám lhala.
Tatínku, prosím, musíte mi věřit.
Tatínku, prosím.
Ona lže…
Zkusíme to ještě jednou?
Co se stalo?
Nebylo to schválně.
Nemohli jsme jít po cestě nebo někudy, kde to není tak strašidelný?
Myslím, že už jsme blízko. Už jsme skoro venku.
Neboj.
Eddie.
Eddie. Hej.
Hele,
chtěl jsem ti poděkovat.
Zachránil jsi mi krk.
Zachránil sis ho sám, ty vole.
Úplnej Ozzík, cos tam předvedl.
Ozzík?
Jak ses zakousl do toho netopýra.
Ozzy Osbourne?
Black Sabbath?
Jednou na jevišti ukousl netopýrovi hlavu.
- Neznám. - Neva.
Prostě ses zachoval jako přísnej metalista.
Díky.
Henderson mi říkal, že seš drsnej týpek. Dost to zdůrazňoval.
- To že říkal? - Si piš, ty vole.
Ten kluk tě žere, kámo.
To bys koukal. Občas je to až otravný.
Vlastně ani nevím, proč mi na tom skrčkovi tolik záleží,
ale asi na tebe i trochu žárlím, Steve.
Nějak se nedokážu smířit s faktem, že Steve Harrington je vlastně
v pohodě týpek.
Že by ten děvkař a synek zazobanců nebyl šmejd?
To se mi nechce věřit.
To by byl výsměch vůči všem přírodním zákonům
i vůči mý soukromý munsonovský doktríně.
Mimochodem ta žárlivost mě nepřešla.
Proto bych pro tebe do tý vody v životě neskočil.
Rozhodně ne za…
normálních okolností.
Fakt ne.
Mimo D & D nejsem žádnej hrdina.
Jakmile zvětřím nebezpečí, beru nohy na ramena.
Tenhle tejden se to rozhodně potvrdilo.
- Nebuď na sebe tak přísnej. - Hele.
Skočil jsem do toho jezera jen proto, že to udělaly ty dvě.
Bylo mi trapný zůstávat v loďce.
Tamhle Wheelerová,
ta se nerozmýšlela ani vteřinu.
Ani jedinou vteřinu.
Okamžitě zaplula za tebou.
Nevím, co jste spolu vy dva měli,
ale na tvým místě
bych ji chtěl zpět.
Protože tohle
bylo to nejvýmluvnější znamení skutečný lásky,
jaký tyhle životem protřelý oči kdy viděly.
Ježiši!
A je to tu zas.
Taky se jako čert kříže bojím zemětřesení.
Ztrácím stabilitu i bez něj.
Nancy!
Kam to jdeš?
Nancy!
Pojďte.
Steve, slyšíš mě?
Nancy? Robin?
Tady Dustin. Kde jste?
Dostali nás strážci zákona. Opakuju, dostali nás strážci zákona.
Slyšíte mě?
Do hajzlu.
- Máme si sehnat právníky? - Ne, na to je čas.
Není důkaz, že by se něčím provinili.
Ale co když opravdu něco provedli?
- Tak co? - Nic.
- Myslíš, že prošli? - Skrz Watergate?
Bez nás? Bez plánu? Beze zbraní?
- Tak pitomí snad nejsou. - Jo.
Schovávají se před strážci zákona.
„Strážci zákona“?
Co to má bejt? Seriál Gunsmoke?
Hloupý a ošklivý?
Mám svolat patrolu?
- Osedlat koně? - Eriko.
Prosím tě, dej si radši odchod.
Mám návrh.
Buď mi řekneš, co se to tu děje,
nebo řeknu Dustinovi, co schováváš pod postelí.
- Prosím, ne. - Tak to vysyp, kovboji.
- Co máš pod postelí? - Nic.
- Nějakej hnus? Od jedný do deseti. - Sto.
Sto?
Vrahem je čaroděj temnot z Obrácenýho světa.
Jdeme po něm, ale do Obrácenýho světa za ním nemůžeme.
Teda nemohli jsme, dokud jsme neobjevili bránu v Jezeře milenců.
Proto jsme tam byli, jenže nás chytli ti pitomí poldové.
Jestli to někomu vykecáš,
a tím někým myslím i mámu a tátu
a Tinu…
Tu hlavně.
Tak tě
roztrhnu
jako hada.
Rozumíš?
Eriko?
Ro…
…zu…
…míš?
Tomu trhání jo, ale tomu předtím moc ne.
Proč by otvírali bránu v jezeře?
- Cože? - Komouši.
- To nebyli komouši. - Kdo teda?
- Nikdo. - To se jako otevřela sama?
Ty vůbec nevíš, o čem mluvíš.
Neví. Nicméně pokládá dost zásadní otázku.
Kdo otevřel Watergate?
Víme, že se zatím otevřely dvě brány. Jednu otevřela El, druhou komouši.
Tentokrát to ale nikdo z nich být nemohl.
Ty bláho.
Počkejte.
Na co?
Jednu věc jsme zatím nerozklíčovali.
Proč Vecna zabíjí.
Jakej má motiv?
Zabíjet teenagery? Vždycky to bylo spíš nahodilý.
Až moc prostý.
Navíc jak do toho všeho zapadá Mozkožrout?
Tohle bude možná ono.
To bude ta odpověď.
Jaká odpověď?
Určitě chcete jen vodu?
- Máme Colu, Sprite, Dr. Peppera. - Colu. Díky.
Dávejte pozor. Jak El otevřela mateřskou bránu?
Napojila se na Demogorgona.
Mentálně se s ním propojila. Jako…
- …Vecna, když sesílá kletbu. - Přesně.
Takže co když při těch vraždách nejde čistě jen o zabíjení?
Co když se na ty oběti mentálně napojuje?
A to propojení je tak silný, že protrhne matérii časoprostoru.
Otvírá tím další brány.
Přesně.
Rozumím. My jsme u Wheelerových.
- Ale proč je otvírá? - K ovládnutí světa.
A kdo chce ovládnout svět?
Mozkožrout.
Takže jestliže je Demogorgon obyčejnej pěšák,
Vecna bude jeho nejvyšší generál.
Generál s pěti hvězdičkama, který může otvírat brány.
- Ty bláho. - Ty bláho.
Ty bláho, já tomu nerozumím.
Ztratila jsem se u tý mateřský brány. Ještě jednou a pomalu.
- Vzpomínáš na bránu v laboratoři? - Tu jsem vytěsnila.
Nevytvořili ji komouši, jak si myslíš.
K čemu byl teda ten obrovskej laser?
Hodila by se služka, Wheelerová.
Rychle. Nechci se tu zbytečně zdržovat.
Vytvořila trhlinu v časoprostoru,
dost mocnou na to, aby…
Tohle nejsou zbraně.
Podpatky jsou sice špičatý, ale upřímně jsem čekala větší kalibr.
- Já to nechápu. - Možná sis je dala jinam.
Je tu šestileté dítě. Vím, kam je dávám.
Navíc tyhle boty jsem už dávno vyhodila.
CHEMIE CO URČUJE IDENTITU PRVKU?
Kolik jsi jich udělala?
Chtěl jsi pomoct.
Chápu, že ti na známkách záleží, ale nepočká to, až budeme venku?
Tyhle karty jsem psala ve druháku.
A tohle? Ta tapeta? To je stará tapeta.
A to zrcadlo jsem prodala na blešáku.
A ty…
Ty tu nemáš vůbec být.
Tebe jsem dala před dvěma lety sestřence Joanně.
6. LISTOPADU 1983 CHODÍM SE STEVEM A BARB TO VÍ.
Co to tam máš?
Nancy? Ty mě děsíš.
Myslím, že ty zbraně tu nejsou proto,
protože ještě neexistují.
Jak
neexistují?
Ten deník by měl být plný. A není.
Poslední zápisek je ze 6. listopadu 1983.
Ze dne, kdy se ztratil Will. A kdy se otevřela brána.
Jsme v minulosti.
Dustine!
Slyšíš mě? Dustine!
Dust… Haló!
- Možná má fakt tu vzteklinu. - Haló!
Steve, co děláš?
Hej!
Henderson je tady. Ten malej sráč tu někde je.
Někde ve zdech nebo nevím. Poslouchejte.
Dustine.
Dustine!
Dustine, slyšíš mě?
A to nás přivádí zpět k původní otázce.
Proč je ta brána v Jezeře milenců?
Pojďme si to zanalyzovat. Co má Jedenáctka společnýho s Vecnou?
Dustine!
- Dustine? - Dustine!
Buď nás neslyší, nebo je úplně blbej.
- Will si poradil. - Co?
Will.
Vymyslel, jak s Joyce komunikovat pomocí světel.
- Světel? - Jo.
- Zkus ten vypínač. - Jo.
Nefunguje.
Lidi?
Vidíte to?
…rozšířit trhlinu v časoprostoru jako u mateřský brány.
Ty jo.
Ale i tak je to brána.
To…
lechtá.
Je to docela příjemný.
Umíte někdo morseovku?
Ne.
Počítá se SOS?
Bude to…
stačit?
Takže se domníváme, že Vecna provádí vzdálený kontakt z tý půdy.
Nevíme proč. Zřejmě to může dělat odkudkoliv.
- Posloucháš mě vůbec? - Jo, poslouchám.
Jenom…
Říkal jsi, že vás k němu dovedly světla?
Jo, proč?
Myslím, že je tady.
Funguje to.
S…
O…
S.
Hele,
víte, jak jsem říkal, že by nebyli tak pitomí, aby by tam šli?
Ano?
Přecenil jsem je.
Moc pěkný vězení, pane řediteli.
To je něco.
A co teprve tohle?
To jsem si mohl myslet.
Řediteli.
Moc mě těší.
Já jsem Jurij, samozřejmě, ale dovolte mi představit moje…
Do prčic.
Omlouvám se.
- Co je? - Přestaneš si laskavě hrát s tou věcí?
Já si nehraju. Já trénuju.
A ty mě přestaň vyrušovat a drž se svý role.
Máš být vyděšená, vyplašená, zmatená.
- Já jsem vyděšená, vyplašená… - Dobrý. Tak jo. To stačí.
Jurij Ismajlov.
Hej!
Konečně se potkáváme.
Soudruhu majore.
To je ten špión Bauman?
Vypadá nějak jinak.
Naživo je ošklivější, já vím.
Taky se oholil. Kvůli přestrojení.
Bastard proradná.
Ticho, ty americká pakáži!
Už toho bylo dost!
Zato tuhle, tu bych poznal i se zavázanýma očima.
I když naše uniforma jí slušela víc. Ale i tak je to kus, co?
Ano, soudruhu majore, úplná pastva pro oči.
Ale pro uši už tolik ne.
Kde je?
Cos udělal s Hopperem, ty komančský prase?
Jak říkám,
pro uši už tolik ne.
I když je pravda,
že by mě to taky zajímalo.
Ten druhý Američan.
Co jste s tím udělali?
Nevím proč, ale představuju si ho nataženýho na skřipci, venku v tý zimě.
Ptáci mu vyklovávají oči.
Jsem blízko?
O Jurijovi Ismajlovi jsem toho slyšel hodně.
O tom pašerákovi burákového másla.
Ale ty…
Ty nejsi ten Jurij, o kterém jsem slyšel.
Já…
nejsem?
Ne.
Povídá se totiž, že Jurij má o kolečko víc.
Ale ty…
Ty máš o sto koleček víc.
Doufám, že jsme tu podívanou nepropásli.
Naopak, jdete právě včas.
Tímto klíčem odemknete skříň se zbraněmi.
Můžete si vybrat jakoukoliv zbraň.
Bojujte společně nebo samostatně.
O co tam jde?
Vysvětluje jim pravidla.
Pravidla čeho?
Řekl bych ti to, ale zkazil bych tím legraci.
Počkáte na sirénu.
Počkáte.
Kdo se pohne před zahoukáním sirény,
toho zastřelíme.
Je to jasné?
Ano.
Popřál bych vám hodně štěstí,
ale to vám stejně nepomůže.
Snad budou tvoje modlitby vyslyšeny, Američane.
Nechtěla bys zkusit něco těžšího?
Budu teď mluvit a ty zkus neprojevovat emoce.
Prostě dělej, že hrajeme šachy.
Dvojka prozatím zůstává na ošetřovně.
Je pod dohledem, ale jakmile ho pustí,
pokusí se tě s ostatními zabít.
Přímo tady,
v tomto pokoji.
A tatínek
to dovolí.
Vlastně chce, aby se to stalo.
Už nějakou dobu to plánuje.
Klid.
Soustřeď se na hru.
Dvojka a ostatní se včera nedostali z pokojů jen tak sami od sebe.
Kamery se nevypnuly náhodou.
I ten trest Dvojky byl plánovaný.
Neuvědomují si to, ale pro tatínka jsou jen figurkami na šachovnici.
Navádí je,
aby dělali přesně to, co chce,
což je…
Proč?
Bojí se tě.
Ví, že jsi silnější než ostatní.
Taky ví, že tě nemůže ovládat.
To je to, co chce.
Ovládat.
Došlo mi, co se děje. Chtěl jsem ti pomoct, ale je to jen horší.
To kvůli mně
ti tatínek ublížil.
Proto musíš utéct.
Ještě dnes.
Jenže nás sledují.
Jako ostříži.
Jestli se chceš odsud dostat živá, musíš dělat, co ti řeknu.
Rozumíš?
Proč mi dál pomáháš?
Protože v tebe věřím.
Je načase, abys z tohoto pekla unikla.
Hej!
- Promiň. - Promiň.
Dík za pochopení.
Dělejte.
- Dobrý, to stačí. Rychle. - Dobře.
Vidíte to?
Ty bláho!
Teď bacha, necháme to na místě, jen to vypojíme!
Vypoj to!
Dobrý, zkuste teď!
Tak jo.
„H.“
- „Hola.“ - Hola.
Funguje!
Jo!
Hola!
Dobře.
„N… E…“
„M…“
- „Nem…“ - Nemožnej?
„…ůžem.“
„Nemůžem ven.“
- Ano. - Nemůžem.
- Nemůžou z Obrácenýho světa. - Jasně.
Nemůžete přes Watergate?
- Co je Watergate? - Jakože brána pod vodou.
- Aha. - To je hezký.
- Jo. - Ne. Takže…
Šestka?
- Háčko? - Jo, háčko.
- Jo. - „Hlí…“
Hlína?
Hlí…
- „Hlídají.“ - Hlídají ji.
- Jasně. Watergate je hlídaná.
Výborně. Jo.
Asi víme, jak by se to dalo vyřešit!
- Jo. - Geniální dítě.
Watergate není jediná brána.
Brány jsou všude, kde vraždil.
Rozumíte tomu někdo?
- Ne. - Vůbec.
Ježiš. Děláte si prdel?
Kolikrát musím mít pravdu, abyste mi začali věřit?
Ať se to děcko nechá vyšetřit.
Má to tak hozený.
- Já vím. - Tak jo.
- Jak daleko je váš karavan? - Jedenáct kiláků.
Nancy?
Vím, že je to tu podivně zaseklý v čase, ale kola jste mívali vždycky, ne?
Nějaký posun?
Ne.
Šli si tam zaplavat.
Pak se tam objevila Nancy…
Pojď sem!
V podstatě zopakovala, co tvrdila tady.
Nic novýho nám neřekla.
Držela se původní verze.
Možná neměla chodit jako první.
Byla na nás
trochu zlá.
Dceru vám najdeme, paní Wheelerová.
Nemějte strach.
Někdo z těch spratků určitě nakonec kápne božskou.
Kde jsou?
Nahoře.
Trucují.
Prasátka, prasátka.
Otevřete strážníkovi Callahanovi vrátka.
- Zdrháme! - Hej!
- Co si to dovolujete? Vraťte se! - Rychle!
- To není legrace! - Honem!
- Ještě jeden malej přestupek. - Hej!
To ne!
- Lucasi! - Dusty!
Dusty!
Lucasi, Eriko! Vraťte se!
Dusty!
Tu máš nejraději, viď?
Jak ti dnes je?
Dobře.
Cítíš se na další lekce?
Výborně.
Je mi na omdlení.
Na omdlení?
Ano.
Asi z toho světla.
Bolí mě z něj hlava.
Pardon, že ruším.
- Děje se něco? - Nevím.
Tvrdí, že je jí na omdlení. Vadí jí světla.
Komu?
Tiše.
Pojď se mnou.
Teď
to bude trochu strašidelné,
ale
dostaneš se tudy do lesa za laboratoří.
Ty se tam ale nevejdeš.
Já s tebou nepůjdu, Jedenáctko.
Myslel jsem to vážně, když jsem to tu nazval vězením.
My všichni jsme vězni, nejen ty.
Nejen tví bratři a sestry, ale i dozorci a ošetřovatelky.
I já.
Podívej.
Cítíš to?
Tvůj tatínek tomu říká Soteria.
Oslabuje mě, sleduje mě tím.
I kdybych mohl utéct, našel by si mě.
A kdyby našel mě, našel by i tebe.
Co kdybych tě toho zbavila?
Tys pomohl mně, já pomůžu tobě.
Hlavně klid.
Držte se při sobě.
Jak jsme si říkali.
Američane!
Tato část mě baví nejvíc.
Když si ještě myslí, že mají naději.
Ať vyleze cokoliv,
neustupujte.
Neustupujte!
Co to tam ten Američan dělá?
Nevím.
Tak to jdi zjistit!
Pohni se o píď, a zastřelím tě.
Cože?
No tak!
To je nějaký blbý vtip?
To není blbý vtip. Jak jsem říkal.
Američani jsou velice proradní.
No tak. Dělej!
Neříkej mi, že došel benzín.
No tak!
Jestli chceš žít,
tak tuhle zvrácenou hru okamžitě zastav a pusť našeho přítele na svobodu.
Tak to mě asi budete muset zabít.
Protože váš přítel je už teď mrtvý.
Tak dělej!
No tak!
Dělej!
Co to děláte?
Držte se u sebe, pitomci!
Nařiď svým mužům, ať to zastřelí!
To by mě hned zítra popravili za vlastizradu.
Chceš mě zastřelit? Do toho!
No tak!
Zalez!
Zalez zpátky!
Zmiz!
Já ho zabiju!
Odhoď zbraň. Pošli mi ji po zemi.
Otevři všechny spodní dveře.
Rozuměl jsi?
Otevři ty dveře!
Jestli ty dveře otevřeš, vypustíš to monstrum do věznice.
Všechny nás tady zabije.
Otevři ty dveře, nebo zmáčknu spoušť!
Takové dveře bez beranidla neotevřou.
Jen ať se ta bestie nažere.
Myslíš, že to je vtip?
Myslíš, že to neudělám?
Otevři ty dveře!
Když je otevřu,
odsoudím tím na smrt nejen sebe,
ale i všechny své soudruhy.
A to mi mé svědomí nedovolí.
Nikdy.
Musím uznat, že vy komoušci jste vážně oddané ovečky.
Nepřibližuj se!
Zalez! Nepřibližuj se!
Vypadni!
Tak jo.
- Co to děláš? - Nevím. Je tu spousta čudlíků.
Bez brýlí nic nevidím. Dej mi chvilku.
Naval to sem. Ty jsou moje!
Už to dlouho nevydržím!
Já se snažím!
Zadrž, Joyce. Vůbec nevíme, co ty knoflíky dělají.
Nemůžeš s nima jen tak bezhlavě kroutit.
Zalez!
Vypadni!
Joyce, neblázni.
No tak!
Američane!
Povedlo se!
Zavři to, Joyce.
Zavři to!
Chvíli jsem si myslel, že se stal ten tvůj zázrak.
Ale dostali jsme se jen za další mříže.
KARAVANOVÝ PARK FOREST HILLS
Jsme tady.
To je do Guinnessovky. Nejvíc kiláků ujetejch mezi dimenzemi.
Nadejchal jsem se toho svinstva.
Mám toho plnej krk.
Ty kráso.
Tady Chrissy umřela.
Přímo na tomhle místě.
Něco tam asi je.
Co to sakra je?
No nekecej.
Nazdárek.
- Ahoj. - Ahoj.
Tak to je dobrá schíza.
Tramtadadá!
Mysli na to,
že víc než oni už mi ublížit nemůžeš.
Kolik toho dokáže tak malá věcička natropit.
Děkuju.
Tamhle jsou!
- Stůjte! - Utíkej.
Ani krok!
Stůjte!
Obkličte je!
Hej!
Kam si myslíte, že jdete?
Ke zdi.
Oba. Okamžitě.
Ne.
Nemusíš se jich bát, Jedenáctko.
Už ne.
Seberte je.
Pojď.
Počkej tady. Nikam nechoď.
- Já půjdu najít cestu ven. - Počkej.
- Jak jsi… - Jak jsem říkal.
Jsme stejní.
Ty a já.
Ty skvrny jsou…
Nevím, od čeho.
Nevím, jak to bude fungovat,
ale…
za zkoušku nic.
A je to.
Pokud je má teorie správná…
- Abrakadabra. - Ty bláho.
Zatáhněte! Zkuste, jestli to drží!
Nic šílenějšího jsem v životě neviděla.
A to jsem viděla hodně šíleností.
Tak já budu pokusnej králík.
Uvolnit přistávací plochu.
Ježiši!
Díkybohu.
To bylo dobrý.
Tak teď třeba já.
Tak jo.
Opatrně.
To
bylo dobrý.
Ty vole.
Čau na druhý straně.
Na druhý straně.
Hezky.
Nancy.
Hej.
Vnímej mě. Nancy!
Nancy, prober se.
- Prober se! Nancy! - Vecna.
Vzpomínáš si, cos provedla, Nancy?
Nebo už jsi zapomněla?
Já, když někoho zabiju,
tak na to nikdy nezapomenu.
Nancy!
Měla jsi tam počkat.
Proč kvůli nim pláčeš, Jedenáctko?
Po tom všem, co ti udělali.
Ty je přece nepotřebuješ.
Nepotřebuješ.
Já vím, že se jen bojíš.
Taky jsem se kdysi bál.
Vím, jaké to je,
být jiný.
Být na tomto světě sám.
Vidím, že mě hledáš, Nancy.
Byla jsi tak blízko.
Tak blízko pravdě.
Jak je na tom ten starý, slepý, hloupý Victor?
Chybím mu?
Chtěl jsem se pro něj vrátit,
ale měl jsem spoustu práce.
Velkou spoustu práce.
- Co jsem ti říkal? - Páni.
Je úžasný.
Je to tu jako v pohádce.
Jako ve snu.
Alice, neběhej.
Je obrovský!
Moc pěkný.
Jo.
Stejně jako ty,
ani já nezapadal mezi ostatní děti.
Něco se mnou nebylo v pořádku.
Učitelé i doktoři říkali, že mám…
„Zlomenou duši.“
Tak tomu říkali.
Rodiče si mysleli,
že mě změna prostředí a nový začátek v Hawkinsu
třeba vyléčí.
Byl to nesmysl.
Jako by byl zdejší svět v něčem jiný.
Ale potom…
jsem v našem novém domově učinil překvapivý objev.
A nový smysl života.
Ve větrací šachtě jsem našel hnízdo černých vdov.
Většina lidí se pavouků bojí.
Nenávidí je.
Ale mě
nepřestávali fascinovat.
Ba co víc,
nacházel jsem v nich klid.
Ztotožnění.
Byli to
stejní samotáři jako já.
Stejně hluboce nepochopeni.
Jsou to
bohové našeho světa.
Nejdůležitější ze všech predátorů.
Slabšího znehybní a pak ho sežerou,
čímž pomáhají udržovat náš vratký ekosystém v rovnováze.
Jsou to hlavně lidé, kdo tuto rovnováhu narušuje.
Víš,
lidé
jsou jedinečný druh škůdců.
Množí se
a zamořují svět
a zavádí si tady vlastní uspořádání.
Uspořádání,
které je naprosto nepřirozené.
Co bylo pro ostatní řádem, bylo pro mě svěrací kazajkou.
Byl to zlý, omezující svět,
sešněrovaný uměle vytvořenými pravidly.
Vteřiny, minuty,
hodiny, dny, týdny, měsíce, roky, dekády.
Každý další život je jen mdlá, nedokonalá kopie toho předchozího.
Vstát, najíst se, pracovat, spát,
rozmnožit se a zemřít!
Všichni
jenom
čekají.
Čekají,
až to celé skončí.
A mezitím den co den hrají své role v této hloupé,
ubohé frašce.
To jsem nemohl.
Nedokázal jsem otupit vlastní mysl a přidat se k tomu blázinci.
Nedokázal jsem předstírat.
A došlo mi,
že ani nemusím.
Že můžu mít vlastní pravidla.
Že můžu světu vrátit jeho ztracenou rovnováhu.
Jako predátor
s dobrým záměrem.
V průběhu tréninku jsem zjistil,
že dokážu mnohem víc, než bych si kdy pomyslel.
Dokázal jsem se na druhé napojit.
Na jejich mysl.
Na jejich vzpomínky.
Stal se ze mě průzkumník.
Poznal jsem pravou tvář svých rodičů.
Navenek
se tvářili jako dobří, normální lidé.
Ale jako všechno na tomto světě i tohle byla lež.
Odporná lež.
Oni provedli hrozné věci, Jedenáctko.
Příšerné věci.
Ukázal jsem jim, jací ve skutečnosti byli.
Nastavil jsem jim zrcadlo.
Můj naivní otec si myslel,
že je za jejich hříchy posedl démon.
Matce to ale nějak došlo.
Věděla, že jsem to byl já, kdo držel to zrcadlo.
A nenáviděla mě za to.
Zavolala na mě doktora, nějakého odborníka.
Chtěla, aby mě izoloval a dal do pořádku,
třebaže jsem to nebyl já, ale oni, kdo potřeboval dát do pořádku.
Nedala mi na vybranou.
Musel jsem zasáhnout.
Abych se osvobodil.
S každým životem, který jsem vzal, rostla má síla.
Má moc.
Stávaly se mou součástí.
Pořád jsem byl ale dítě.
Ještě jsem neznal vlastní hranice.
A to mě málem zabilo.
Otce zatkli a obvinili ho ze sestřiny i matčiny smrti,
přesně jak jsem plánoval.
Ale svobodný jsem zdaleka nebyl.
Když jsem se probral z kómatu, zjistil jsem, že jsem v péči doktora,
před kterým jsem chtěl uniknout.
Doktora Martina Brennera.
Tatínka.
Ve skutečnosti…
Ve skutečnosti mě ale nechtěl jen zkoumat.
Chtěl víc.
Chtěl mě ovládat.
Když mu konečně došlo, že mě ovládat nemůže,
pokusil se mě zduplikovat.
A rozjel svůj program.
A zanedlouho
se narodili další.
Narodila ses ty.
A já jsem za tebe moc rád, Jedenáctko.
Strašně moc rád.
Oni nejsou mrtví, Jedenáctko.
Zůstávají se mnou.
Tady uvnitř.
Podvedl jsi mě.
Podvedl?
Ne, já tě zachránil.
Drží tě tady
stejně jako mě.
Pro tatínka nejsi nic víc než pouhé zvíře, monstrum,
laboratorní krysa ke zkrocení.
Ale ve skutečnosti,
ve skutečnosti je to přesně naopak.
Ty jsi lepší než oni.
Jsi nad nimi.
Proto se tě tatínek bojí.
Když teď půjdeš se mnou, budeš poprvé v životě svobodná.
Představ si, co bychom spolu dokázali.
Mohli bychom přetvořit svět,
předělat ho do té správné podoby.
Přidej se ke mně.
Ne.
Začal čerpat sílu z jedné své vzpomínky.
Ze smutné vzpomínky.
A zároveň plné vzteku.
Nemáš taky takovou vzpomínku?
Ne! Jane!
Ne!
Takhle to skončit nemělo.
Jane.
Miluju tě.
Jane.
Je to tady.
Překlad titulků: Irena Křiváková