Привіт.
-Швидко! Тримай, Робін! -Тримаю.
-Добивай! -Убий його!
От чорт!
Так! Давай!
Ну ж бо!
-Будь ласка! -Ненсі, позаду! Обережно!
-Боже! Ненсі! -Забери його з мене, Робін! Забери!
Забери з мене!
Зараз я його…
От чорт!
Відпусти!
Ходи сюди!
-Ні! -Тримаю!
-Ненсі! -Іди до дідька!
Сюди, сучий сину!
Сюди, сказав!
-Стіве! -Господи.
-Стіве, боже… -Господи Ісусе!
Ти як?
Вони здерли пів кілограма плоті.
Але попри це,
краще не буває.
Не знаєте, чи в цих кажанів є сказ?
Що?
Просто сказ — мій найбільший страх.
Тому тебе треба показати лікарю,
бо якщо симптоми проявляться, ти мертвий.
Гаразд. Їх не так багато.
Упораємося.
Так?
Що ти там казав?
Ліс. Біжімо.
Чудово.
Знову бігати.
СЕРІАЛ NETFLIX
ГЛАВА 7. РІЗАНИНА В ЛАБОРАТОРІЇ ГОКІНСА
Як спалося, містере Воллес?
Ви
змінили думку?
Де дівчинка?
Мабуть, потрібен час на роздуми.
Ходімо.
Ні, чекайте. Будь ласка. Чекайте!
Прошу.
Тільки не вбивайте її.
Обіцяйте не вбивати її.
Час спливає, Мартіне. Хоукінс не може чекати.
Я добре розумію, що на кону.
Іноді я в цьому сумніваюся.
Може, ти це робиш,
бо татко скучив за донечкою.
Я дав тобі все, що ти просив.
Я пішов проти своїх принципів. Ризикнув життям, своєю сім'єю.
Бо ти запевнив мене, що все вийде,
що це єдиний вихід.
Але я не бачу жодного прогресу, Мартіне.
А знаєш, що бачу?
Я бачу перелякану, травмовану дівчинку.
Ми молодці.
Якщо чесно, ти регресуєш, Одинадцять.
Це рух назад.
Подивися на мене.
Поглянь на мене.
Я знаю, що тобі страшно.
Тебе дуже налякало те, що ти бачила.
Але саме цей страх тебе стримує.
Якщо хочеш, щоб проєкт Ніна досяг успіху,
не ховайся від правди, якою б страшною вона не була.
Я бачила, що зробила.
Я чудовисько.
Ти говориш про чудовиськ,
супергероїв.
Це все міфи й казки.
Реальність, правда рідко буває такою простою.
Людей не так легко визначити.
Лише визнавши всі свої грані, добрі й погані,
ми стаємо собою.
А якщо я не хочу бути собою?
Тоді це вибір.
Твій вибір.
Двері завжди відчинені.
Це місце —
не в'язниця.
В'язниця тут.
Ти колись вирішила мені довіритися.
Я знову прошу довіритися мені.
Остання подорож зі мною в минуле.
Досить ховатися, Одинадцять.
Що сталося?
КАМ КТ2 09-8-79
ВЛАСНІСТЬ УРЯДУ США
Скільки часу ти пропустив?
Ти хотів прогресу.
Я тобі його даю.
Тоді що ви робили на озері?
-Це склад… -Ми просто гуляли.
Гуляли?
О 21:00?
Біля озера.
Ми хотіли
поплавати.
Нічне плавання.
Дасті.
Там сталося вбивство.
Ми це зрозуміли, аж коли прийшли туди.
Тому не плавали.
Ненсі була з вами на нічному плаванні?
-Ні. -Так.
Ми не впевнені.
Вона була там.
А потім пішла.
-Це все трохи заплутано. -Тоді прийшли ви.
А вони змусили мене сказати те, що я сказала.
Так.
-Про вбивцю. -Вам пощастило, що вас не застрелили.
Ви спілкувалися з Едді?
З тим психом-убивцею?
Боже, ні.
-У жодному разі. -Ні. Ми не спілкувалися.
-Ми майже не знайомі. -Хто це?
Повна фігня.
-Еріко! -Ви ж бачите, що вони брешуть?
Аж дим вухами йде.
-Еріко. -Лише факти.
Ти брешеш поліції, Дасті?
-Ні. -Брехати копам — злочин, синку.
-Я не брешу. -Брешуть, аж гай шумить.
Пригрозіть їм тюрмою. Може, це розв'яже їм язика.
-Так… -Хочеш посадити наших дітей?
-Будьте серйозні. -Він не це мав на увазі.
-Не думаю, що є потреба. -Я згоден.
-Замовкніть! -Боже мій.
Замовкніть!
Господи.
Ми спробуємо цивілізованіший підхід.
По одному.
Ти перша.
-Що? Чому я? -За мною.
Я навіть не в їхньому клубі.
Одягти наручники?
Вставай.
Рухайся.
Ходімо.
Гаразд.
-Ще б трішки — і кінець. -Так.
Зовсім трішки.
Чорт.
Стіве?
-Господи. -Усе гаразд.
Ні. Ти втрачаєш кров.
Сядь. Ось так.
Гаразд.
Добре.
Хороша новина: я майже впевнена, що слабкість не симптом сказу.
Та якщо з'являться галюцинації, спазми в м'язах,
або відчуєш агресію, захочеш мене вдарити, дай знати.
-Робін. -Що?
Я хочу тебе вдарити.
Почуття гумору ще є. Це хороший знак.
Так.
Добре.
-Готовий? -Так.
Мотай.
Вибач.
Усе гаразд.
Занадто туго?
-Ні, добре. -Гаразд.
Усе.
Дякую.
Так.
То
це місце схоже на Хоукінс, але з чудовиськами й різною гидотою?
Щось таке.
Чекай, стережися лоз. Це все колективний розум.
Що-що?
Усі ті бридкі повзучі штуки.
Вони наче одне ціле.
Наступив на лозу, наступив на кажана — наступив на Векну.
Чорт.
Але все з нашого світу досі тут? Окрім людей.
Начебто так.
Теоретично, ми могли б піти в поліцію
і вкрасти зброю, гранати, усе, що треба,
щоб підірвати кажанів, які охороняють ворота.
Сумніваюся, що в них є гранати, Робін.
Але зброя, звісно, є.
Не треба йти в центр по зброю.
У моїй кімнаті є пістолети.
У тебе,
Ненсі Вілер,
є пістолети, у множині,
у твоїй кімнаті?
Повна сюрпризів, так?
Російський Макаров і револьвер.
Ти мене з нього мало не застрелила.
Ти практично заслужив.
Прикрийся, чоловіче.
Боже мій!
Так, зброя — непогана ідея.
І я так кажу.
То чого ми чекаємо?
Знаєш,
те, що ми плануємо, — це божевілля.
Навіть за твоїми мірками.
Так?
Визначатимеш шанси цього разу?
Думаю…
тисяча до одного.
Навіть якщо ми вб'ємо цього звіра, ще треба втекти.
А як зазнаємо невдачі,
навряд чи нас кинуть назад у камеру.
Застрелять на місці.
Ми загинемо як убивці чудовиська.
Ти будеш легендою.
Але все одно зрадник. Не забувай.
Убивця чудовиськ вище зрадника.
Упевнений, Міхаіл пишатиметься татом.
Міхаіл?
Ні.
Він вважає, що я ні на що не здатен.
Скаже: «Тату, закладаюся, це лисий американець убив чудовисько».
Він того віку?
Так, він того віку.
У тебе так само
з новою донькою?
Востаннє, коли ми бачилися, вона не хотіла мене знати.
Я їй заважав.
Гадаю, у цьому віці я ставився до батька так само.
Точно так само.
Напевно, перечити батькам — у наших генах.
Щоб вирости й жили далі.
Стати собою.
Маю надію, вона це й робить.
Стає собою.
Але все одно…
Ти хвилюєшся.
Хвилюватися за наших синів і доньок — це природно, правда?
Так.
Та все, із чим стикалася Од, — неприродно.
Цей звір,
це чудовисько,
є частиною того, що хоче нашкодити Од. Убити її.
Я не розумію.
Якщо чесно, я теж.
Я знаю лише, що ця істота…
не має тут бути. Не має бути живою.
Бо тоді це означає, що це ще не кінець.
Я думав, я тут,
щоб заплатити за скоєне.
Але, мабуть, причина в іншому.
Можливо…
Можливо, я ще можу допомогти Од.
Навіть якщо це останнє, що я зроблю.
Побожні слова, американцю.
Побожні? Сумніваюся.
Але помолитися варто.
Якщо хочемо вибратися звідси, повернутися до Од і Міхаіла, ти і я…
нам потрібне диво.
Чого треба, товаришу?
Мене звати Юрій Ізмайлов.
Вітаю.
На мене чекає начальник охорони.
У мене для нього важлива посилка.
Дефіцитний імпорт з Америки.
Добре.
НІНА
Намагайся не кліпати.
Голова болить?
Нудота вранці?
А як щодо пам'яті?
Ти пригадала, що сталося?
Можливо, хтось інший допоможе заповнити прогалини.
Так?
Доброго ранку, діти.
Доброго ранку, тату.
Сьогоднішній урок буде про правила.
Для декого з вас
це може здатися зайвим.
Іншим, схоже, потрібно освіжити пам'ять.
Одинадцять, крок уперед.
Минулого вечора ваша сестра Одинадцять отримала струс мозку,
коли була сама у веселковій кімнаті.
Вона каже, що не пам'ятає, що сталося.
Але такі травми самі собою не стаються.
Це хтось зробив.
Хтось у цій кімнаті.
Отже,
хто скаже, що там сталося?
Мабуть, вона впала.
Упала?
Це ж очевидно, тату.
Вона незграбна.
І тупа.
Одинадцять, стань на місце.
Номер Два, вийди вперед.
Одягніть йому нашийник.
Дякую.
Думаєш, оскільки в тебе є талант,
правила на тебе не поширюються?
Ні, тату.
Що правила не стосуються тебе так само,
як твоїх братів і сестер?
Ні, тату.
Тоді чому ти напав на Одинадцять?
-Це вона сказала? -Ти ставиш питання чи я?
Ти напав на неї?
Якщо вона так сказала, то вона бреше.
Прошу, повір мені.
Тату, будь ласка.
Вона бреше…
Отже,
спробуємо ще раз?
Що сталося?
Це нещасний випадок.
А не можна було знайти менш страхітливу дорогу?
Ми вже майже прийшли. Скоро вийдемо звідси.
Не хвилюйся.
Едді.
Едді. Чекай.
Слухай,
я просто хочу подякувати.
Що врятував мене.
Чорт. Ти сам себе врятував.
Вчинив у дусі Оззі.
Оззі?
Коли вкусив того кажана.
Оззі Осборн?
«Блек Саббат»?
Він відкусив голову кажану на сцені. Знаєш?
-Ні. -Байдуже.
Це крутий вчинок. Ось, що я хочу сказати.
Дякую.
Хендерсон казав, що ти крутий. Наполягав на цьому.
-Хендерсон казав? -Так. Чорт.
Малий тебе обожнює.
Ти й гадки не маєш. Це трохи дратує, якщо чесно.
Не знаю, чому мене хвилює, що думає той малий гівнюк,
мабуть, я заздрю, Стіве.
Мабуть, я не міг змиритися з тим, що Стів Харрингтон
насправді
хороший чувак.
Багаті батьки, популярний, дівчата обожнюють. Не придурок.
Нізащо. Ні.
Це суперечить усім законам всесвіту
й моїй особистої доктрині Мансона.
Досі дуже заздрю, до речі.
Тому я б ніколи не пірнув, щоб врятувати твою дупу.
Ніколи
за нормальних обставин.
Ні.
Поза грою «Підземелля та дракони» я не герой.
Я бачу небезпеку й тікаю.
Принаймні це я дізнався про себе цього тижня.
-Не кажи так. -Розумієш…
Я пірнув лише тому, що ті дівчата
пірнули одразу за тобою.
Мені було соромно залишатися.
А от Вілер
ані секунди не вагалася.
Ані секунди.
Відразу пірнула.
Не знаю, що між вами сталося,
але на твоєму місці
я б її повернув.
Бо це
був безсумнівний прояв справжнього кохання,
який коли-небудь бачили ці цинічні очі.
Господи!
Знову почалося.
Друге місце з-поміж найменш улюблених речей — землетруси.
Серйозно, я і так незграбна.
Ненсі!
Ти куди?
Ненсі!
Ходімо.
Стіве, прийом?
Ненсі? Робін?
Це Дастін. Де ви?
Нас пов'язали копи. Повторюю, нас пов'язали.
Прийом?
Чорт!
-Найняти адвокатів? -Ні. До цього ще не дійшло.
Ніхто не зробив нічого поганого.
А якщо зробили щось погане?
-Є щось? -Нічого.
-Може, вони пройшли… -Крізь Підводні ворота?
Без нас? Без плану? Без зброї?
-Вони не такі дурні. -Так.
Мабуть, залягли на дно, бо нас загребли.
«Загребли»?
Це що тобі, кіно?
Кіно про гангстерів?
Мені зібрати братву?
-Знайти колеса? -Еріко.
Будь ласка, йди звідси.
Давай так.
Або ти розповіси, що відбувається,
або я скажу Дастіну, що знайшла в тебе під ліжком.
-Будь ласка, ні. -Тоді колися, пацанчику.
-Що вона знайшла? -Нічого.
Щось бридке?
-За шкалою від 1 до 10? -100.
Сто?
Серійний убивця — темний чаклун з Вивороту.
Ми його шукали,
але він у Вивороті, куди нам зась.
Принаймні ми так думали, доки не знайшли воріт на Озері закоханих.
Ми були там, але дурні копи нас схопили.
І якщо ти комусь розповіси,
зокрема мамі
й татові
або Тіні…
Особливо Тіні.
Я…
задушу тебе
уві сні.
Зрозуміла?
Еріко?
Ти
мене
зрозуміла?
Тільки про задушення уві сні.
Нащо їм відчиняти ворота на озері?
-Що? -Комунякам.
-Це зробили не комуняки. -А хто?
-Ніхто. -Вони самі відчинилися?
Еріко, ти гадки не маєш, про що говориш.
Ні, не має, але це важливе запитання.
Як відчинилися ворота?
Поки що лише двоє воріт відчиняли.
Одні — Од, другі — комуністи.
Та цього разу це не комуністи й не Од, тому…
От чорт.
Чекайте.
Що «чекайте»?
Є одна річ, якої ми так і не зрозуміли.
Чому Векна вбиває людей?
Який мотив?
Убивства підлітків здавалися надто випадковими.
Надто прозаїчними.
До того ж, яким боком тут Мозкожер?
Може, це воно.
Відповідь.
Яка відповідь?
Тільки води?
-Є Кола, Спрайт, Доктор Пеппер. -Кола. Дякую.
Гаразд, слухай уважно.
Як Од відчинила Головні ворота?
Вона зв'язалася з Демогоргоном.
Екстрасенсорний зв'язок. Як…
-Векна, коли заклинає. -Саме так.
А якщо з кожним вбивством
він не просто вбиває їх,
а встановлює потужний зв'язок зі своїми жертвами?
Достатньо потужний,
щоб прорвати діру в часі й просторі.
-Він відкриває нові ворота. -Бінго.
Прийом. Ми досі в будинку Вілерів.
-Нащо він відкриває ворота? -Щоб завоювати світ.
А хто хоче завоювати світ?
Мозкожер.
І якщо Демогоргон — лише його солдат,
то Векна — п'ятизірковий генерал.
П'ятизірковий генерал із силою відчиняти ворота.
-Чорт. -Чорт.
Чорт. Нічого не зрозуміла.
Ви мене втратили після «Головних воріт». Перемотай.
Пам'ятаєш лабораторію Хоукінса?
О ні, забула якось.
Ми думали, це комуністи, але ні.
А що то був за гігантський лазер?
Чорт.
Час найняти покоївку, Вілер.
Я не хочу залишатися тут довше, ніж треба.
Він встановлює потужний зв'язок зі своїми жертвами.
Достатньо потужний, що прорвати…
Це не зброя.
Підбори загострені,
але я сподівалася на щось смертоносніше.
-Я не розумію. -Може, ти поклала деінде.
У домі дитина. Я знаю, де ховати зброю.
І я викинула їх багато років тому.
ХІМІЯ ЩО ВИЗНАЧАЄ СУТЬ ЕЛЕМЕНТА?
Господи. Скільки їх у тебе?
Ти сказав, що допоможеш.
Я розумію, що оцінки важливі,
але, може, навчання зачекає?
Це з хімії за дев'ятий клас.
А це… ці шпалери старі.
А дзеркало ми продали.
І ти…
тебе не має тут бути.
Я віддала тебе кузині Джоанні два роки тому.
6 ЛИСТ. 1983 МИ ЗІ СТІВОМ ЦІЛУВАЛИСЯ. БАРБ ЗНАЄ.
Що таке?
Ненсі? Ти мене лякаєш.
Думаю, моєї зброї тут немає,
бо її ще не існує.
Не…
існує?
У щоденнику має бути багато записів. А нема.
Останній запис — 6 листопада 1983 року.
Коли зник Вілл.
Коли відчинилися ворота.
Ми в минулому.
Дастіне!
Ти мене чуєш? Дастіне!
Даст… Агов?
-Може, у нього справді сказ. -Агов!
Що ти робиш?
Агов!
Він тут. Хендерсон. Цей малий гівнюк тут. Він…
Він у стінах чи що. Послухайте.
Дастіне.
Дастіне!
Дастіне! Ти мене чуєш?
І це підводить нас до питання, яке ти поставила.
Як і навіщо ворота на Озері закоханих?
Проаналізуємо. Що спільного в Одинадцять і Векни?
Дастіне!
-Дастіне? -Дастіне!
Гаразд, або він нас не чує, або він повний кретин.
-Вілл знайшов спосіб. -Що?
Вілл.
Він говорив із Джойс за допомогою світла.
-Світла? -Так.
-Перемикач. Спробуй. -Гаразд.
Не працює.
Народ?
Ви це бачите?
…відкрити розрив у часі й просторі, як із Головними воротами.
Ого.
Але це ворота.
Воно…
лоскоче.
Приємне відчуття.
Хтось знає азбуку Морзе?
Ні.
SOS рахується?
Це…
підійде?
Робоча теорія така — Векна встановлює віддалений зв'язок із горища.
Невідомо чому. Гадаємо, він може робити це будь-де.
-Ти взагалі мене слухаєш? -Так, слухаю.
Просто…
Ти казав, що ви стежили за Векною за допомогою світла.
Так, а що?
Думаю, він тут.
Працює.
«С».
«О».
«С».
Слухайте,
пам'ятаєте, я казав, що вони не дурні,
щоб піти крізь ворота?
Так.
Я їх переоцінив.
Начальнику, чудова в тебе в'язниця.
Хто б знав?
А як тобі таке?
Я так і думав.
Начальнику.
Дуже приємно.
Я Юрій, але дозвольте представити моїх…
Чорт.
Вибач.
Що?
Можеш припинити гратися?
Я не граюся. Я тренуюся.
І не говори до мене, залишайся в образі.
Пам'ятай, ти налякана й розгублена.
-Я і є налякана, і… -Ну все, добре.
Юрій Ізмайлов.
Гей!
От ми й зустрілися.
Товаришу майоре.
Це шпигун Бауман?
Він якийсь не такий.
Огидніший наживо, я знаю.
Ще й бороду зголив для маскування.
Хитрий сучий син.
Стули пельку, американський покидьку! Досить уже!
А цю…
Цю я завжди впізнаю.
У формі вона красивіша, та все одно,
красуня, правда?
Так, товаришу майор, радує очі.
Але, боюся, не вуха.
Де він?
Що ти зробив з Хоппером, мерзенна комуністична свиното?
Я ж казав,
вух не радує.
Але мушу визнати,
мені теж цікаво.
Той американець.
Що ви з ним зробили?
Не знаю чому, але я уявляю,
що ви підвісили його на дибі, у мороз,
а птахи клюють йому очі.
Я вгадав?
Я чув історії про Юрія Ізмайлова,
контрабандиста арахісового масла.
Але ти…
ти не схожий на Юрія, про якого я чув.
Я…
Не схожий?
Ні.
У того Юрія гвинтика в голові бракує.
А тобі…
бракує багатьох гвинтиків.
Сподіваюся, ми не пропустили видовища.
Навпаки, ви вчасно.
Ворушися! Уперед!
Це ключ від шафи зі зброєю.
Вибирайте яку завгодно.
Працюйте разом або поодинці.
Що відбувається?
Їм пояснюють правила.
Правила чого?
Я б сказав,
але це зіпсує розвагу.
Чекайте сигналу.
Чекайте.
Якщо ворухнетеся до сигналу,
вас застрелять.
Зрозуміло?
-Так. -Так.
Я б побажав вам успіху,
але це не допоможе.
Маю надію, твої молитви почули, американцю.
Ти готова до чогось складнішого?
Старайся не показувати емоцій, поки я говоритиму.
Продовжуй грати, якщо розумієш.
Номер Два досі в реанімації.
Зараз за ним стежать, але коли випустять,
він та інші спробують тебе вбити.
Тут,
у цій кімнаті.
Тато
дозволить це зробити.
Він хоче, щоб це сталося.
Він уже давно це планує.
Спокійно.
Зосередься на грі.
Є причина, чому Два та інші втекли зі своєї кімнати минулої ночі.
Чому камери вимкнулися.
Чому тато покарав Два.
Вони не розуміють,
але він пересуває їх, як фігури на дошці.
Змушує їх
робити те, що він хоче,
тобто…
Чому?
Ти його лякаєш.
Він знає, що ти сильніша за інших.
І знає, що не може тебе контролювати.
Це все, чого він хоче.
Контроль.
Я бачив усе це.
Тому я хотів тобі допомогти, але лише нашкодив.
Ти мені допоміг…
і тато тебе скривдив.
І саме тому ти мусиш утекти.
Сьогодні.
Але вони за нами стежать.
Уважно.
Якщо хочеш залишитися живою, роби, як я кажу.
Розумієш?
Чому ти мені допомагаєш?
Бо я в тебе вірю.
Настав час звільнитися із цього пекла.
Ти чого?
-Вибач! -Вибач.
За розуміння.
Швидше.
-Гаразд. Усе. Вмикай. -Так.
Ви це бачите?
Чорт!
Ми не переносимо, але вимкнемо. Чекайте.
Вимикай.
Спробуйте зараз.
Добре.
«П».
-«Привіт»! -Привіт!
Спрацювало!
Так!
Привіт!
Добре.
«З… А…»
«С…»
-«Зас…» -Засранці?
«Т… Р… Я… Г… Л… И».
«Застрягли».
-Так. -Так.
-Вони застрягли у Вивороті. -Гаразд.
Не можете повернутися через Підводні ворота?
-Що за Підводні ворота? -Ворота на дні озера.
Справді.
-Так. -Ні. Це…
Це нуль?
-«О»? -Ні. «О».
-Так. -«О… Х… О… Р…»
«Охор»?
«Охор…»
-«Охороня…» -«Охороняються».
-«Охороняються»? -Гаразд. Ворота охороняються.
Чудово. Так.
У нас є теорія, яка може допомогти.
-Так. -Малий геній.
Ми думаємо, Підводні ворота не єдині. Ворота є на кожному місці вбивства.
Хтось розуміє, про що він?
-Ні. -Гадки не маю.
Добре. Серйозно?
Скільки разів ще довести свою правоту, щоб ви мені довіряли?
Господи. Треба перевірити его малого.
Ця його манера говорити.
-І не кажи. -Добре.
-Як далеко твій трейлер? -Одинадцять кілометрів.
Ненсі?
Я знаю, що твій будинок застиг у часі,
але в тебе ж були велосипеди?
Є щось?
Ні. Наполягає на своєму.
Вони пішли на озеро, щоб поплавати.
Тоді з'явилася Ненсі…
Сюди!
…те, що й казала на дивані.
Більше нічого не сказала.
Далі гне свою лінію.
Не треба було викликати її першою.
Вона
злюка.
Ми знайдемо вашу доньку.
Не хвилюйтеся.
Хтось із цих малих нахаб розколеться, я знаю.
Де вони?
Нагорі.
Хандрять.
Поросята.
Впустіть офіцера Каллагана.
-Бігом! -Агов!
-Перепрошую! Ану, назад! -Швидко!
-Я не жартую. -Давай!
-Сподіваюся, це дрібний злочин. -Агов!
Ні!
-Лукасе! -Дасті!
Дасті!
Лукасе, Еріко! Поверніться!
Дасті!
Твоє улюблене?
Як почуваєшся?
Добре.
Маєш бажання ще повчитися?
Добре.
Мене нудить.
Нудить?
Так.
І світло.
Від світла болить голова.
Перепрошую.
-Усе гаразд? -Не знаю.
Вона каже, що її нудить. І від світла погано.
Кому погано?
Тихо.
За мною.
Послухай,
буде трохи страшно,
але
так ти вийдеш за паркан лабораторії, до лісу.
Але ти надто великий.
Я не піду з тобою, Одинадцять.
Я не брехав, коли назвав це місце в'язницею.
Усі тут ув'язнені, не лише ти.
Не лише твої брати й сестри, а й охоронці, медсестри.
Я.
Ось.
Відчуваєш?
Твій тато називає це сотерія.
Вона ослаблює мене, відстежує.
Якщо і є інший вихід, він мене знайде.
А як знайде мене, то знайде й тебе.
А якщо я це заберу?
Ти допоміг мені,
я допоможу тобі.
Спокійно.
Тримайтеся поруч.
Дотримуємося плану.
Американцю!
Це мені найбільше подобається.
Коли вони ще вірять, що є надія.
Що б звідти не вийшло,
не відступати.
Не відступати!
Що робить американець?
Не знаю.
То дізнайся!
Ворухнешся — пристрелю.
Що?
Ну ж бо!
Це жарт?
Це не жарт. Я ж казав…
Американці дуже хитрі.
Ну давай.
Не кажи, що газ закінчився.
Ну ж бо!
Якщо хочеш жити,
якою б збоченою не була ця гра,
ти її зупиниш і звільниш нашого друга.
Тоді вам доведеться мене вбити.
Бо ваш друг уже мертвий.
Ну ж бо!
Ну давай!
Ну ж бо!
Ви куди?
Тримайтеся разом, ідіоти!
Накажи людям стріляти. Вбити його!
Якщо віддам наказ, завтра мене розстріляють як зрадника.
Хочеш мене вбити — то вбивай!
Ну ж бо!
Назад!
Забирайся!
Назад!
Я його вб'ю!
Кидай мені пістолет.
Ти, відчини всі двері внизу.
Ясно?
Відчини двері.
Відчиниш двері —
чудовисько гулятиме по всій тюрмі,
тоді ми всі трупи.
Я стрілятиму! Відчини двері!
Ці двері тільки тараном відчиниш.
Дай йому поїсти.
Думаєш, я жартую?
Думаєш, я цього не зроблю?
Відчини двері!
Якщо я відчиню двері,
я не лише себе приречу на смерть,
а й усіх моїх товаришів.
Совість мені не дозволяє.
Не відчиню.
Мушу віддати вам належне, комуністи.
Ви віддані.
Назад!
Добре.
-Що ти робиш? -Гадки не маю. Тут багато кнопок.
Не бачу. Потрібні окуляри. Хвилинку.
Іди сюди. Ні.
Віддай, це моє!
Часу обмаль!
Я намагаюся!
Ні. Джойс, ми не знаємо, для чого ці кнопки.
Не можна просто так тиснути.
Назад!
Джойс, спокійно.
Ну ж бо!
Американцю!
Вийшло!
Зачиняй, Джойс.
Зачиняй!
На секунду я повірив, що сталося твоє диво.
Але з однієї в'язниці в іншу.
ТРЕЙЛЕРНИЙ ПАРК ФОРЕСТ-ГІЛЛЗ
Ось тут.
Це рекорд Гіннеса. Найдовша міжвимірна поїздка на велосипеді.
Щойно вдихнув те гівно.
Застрягло в горлі.
От бляха.
Тут померла Кріссі.
Саме на цьому місці.
Здається, там щось є.
Що це в біса таке?
Не може бути.
Привіт.
От чорт, сказитися можна.
Бада-бада-бум!
Пам'ятай: ти не можеш нашкодити мені більше, ніж вони.
Хто знав, що така крихітка спричинить стільки проблем?
Дякую.
Ось вони!
-Стійте! -Тікай.
Стояти!
Стійте!
На переріз!
Агов!
Куди це ви зібралися?
До стіни.
Обоє. Зараз.
Ні.
Не треба їх боятися, Одинадцять.
Уже ні.
Схопити їх.
Ходімо.
Чекай тут. Нікуди не йди.
-Я знайду вихід. -Чекай.
Як ти…
Я казав,
ми схожі,
ти і я.
Ці плями…
Я не знаю, що це за плями.
Не знаю, як спрацюють закони фізики.
Але…
втрачати нема чого.
Ось так.
І якщо моя теорія правильна…
-Абракадабра. -Чорт.
Смикніть! Перевірте, чи витримає!
Це найбезумніша фігня, яку я бачила у своєму житті.
А я бачила багато безумного.
Буду піддослідною мишею.
Очистимо майданчик.
Боже мій!
Дякувати богу.
Було весело.
Гаразд, я піду.
Гаразд.
Помалу.
Було
класно.
Чорт.
Побачимося на тому боці.
На тому боці.
Чудово.
Ненсі.
Агов!
Слухай мене. Ненсі! Агов!
Ненсі, отямся.
-Отямся! Ненсі! -Векна.
Пам'ятаєш, що ти зробила, Ненсі?
Чи ти вже забула?
Коли я когось убиваю…
я ніколи не забуваю.
Ненсі!
Я просив зачекати.
Чому ти за ними плачеш, Одинадцять?
Після того, що вони тобі зробили.
Ти думаєш, вони тобі потрібні, але ні.
Не потрібні.
Я знаю, що тобі страшно.
Мені теж колись було страшно.
Я знаю,
як це —
бути інакшим.
Бути самотнім
у цьому світі.
Бачу, ти мене шукала, Ненсі.
Ти була близько.
Так близько до правди.
Як там старий, сліпий, тупий Віктор?
Скучив за мною?
Я хотів його провідати,
але був зайнятий.
Дуже зайнятий.
-А я що казав? -Ого.
Це неймовірно.
Наче в казці.
Мрія.
Еліс, не бігай.
Він такий великий!
Гарно.
-Так. -Так.
Як і ти,
я не ладнав з іншими дітьми.
Зі мною щось було не так.
Усі вчителі й лікарі казали, що я…
«Хворий», —
казали вони.
Мої батьки
думали, що зміна обстановки, новий початок у Хоукінсі,
може вилікувати мене.
Це абсурд.
Наче тут світ інший.
Та раптом…
на мій подив, наш новий дім
мене здивував.
Я віднайшов мету.
Я знайшов гніздо чорних вдів у вентиляції.
Більшість людей бояться павуків.
Вони їх ненавидять.
А для мене
вони були страшенно захопливі.
Більше того,
я знайшов у них велику втіху.
Зв'язок.
Як і я,
вони були самотні.
Їх ніхто не розумів.
Вони
боги нашого світу.
Найважливіші з усіх хижаків.
Вони знерухомлюють і живляться слабкими,
повертаючи баланс і порядок у нестабільну екосистему.
Але людський світ порушував цю гармонію.
Розумієш,
люди —
унікальний вид шкідників,
який множиться
і отруює наш світ,
нав'язуючи власну структуру.
Дуже неприродну структуру.
Де інші бачили порядок, я бачив обмеження.
Жорстокий, гнітючий світ,
продиктований вигаданими правилами.
Секунди, хвилини,
години, дні, тижні, місяці,
роки, десятиліття.
Кожне життя — вицвіла, гірша копія попереднього.
Прокидатися, їсти, працювати, спати,
розмножуватися і помирати.
Усі
просто
чекають.
Чекають,
коли все скінчиться.
Граючи дурну, жахливу роль
день за днем.
Я так не міг.
Я не міг замкнути розум і приєднатися до цього божевілля.
Я не міг удавати.
І я зрозумів,
що не мушу.
Я міг встановити власні правила.
Відновити баланс у зруйнованому світі.
Хижак…
але для блага.
Із часом я зрозумів,
що можу більше, ніж уявляв.
Я міг встановити зв'язок з іншими,
з їхньою свідомістю,
їхніми спогадами.
Я став дослідником.
Я бачив своїх батьків такими, якими вони були.
Для світу
вони були хорошими, нормальними людьми.
Але, як і все в цьому світі, це була брехня.
Жахлива брехня.
Вони чинили погано, Одинадцять.
Жахливо чинили.
Я показав їм, хто вони насправді.
Я дав їм дзеркало.
Мій наївний батько вірив,
що це демон прокляв їх за їхні гріхи.
Але мама знала.
Знала, що це я тримаю те дзеркало,
і зневажала мене за це.
Вона покликала лікаря, спеціаліста.
Хотіла, щоб мене замкнули, вилікували,
хоч це й не я потребував лікування, а вони.
Вона не залишила мені вибору.
Я мав діяти.
Стати вільним.
З кожним відібраним життям я ставав сильнішим.
Могутнішим.
Вони ставали частиною мене.
Але я був ще дитиною.
І ще не знав своїх меж.
Це мене мало не вбило.
Його заарештували, звинуватили в смерті сестри й мами,
як я і планував.
Але я не став вільним.
Я прокинувся з коми й опинився під наглядом іншого лікаря —
лікаря, від якого хотів утекти.
Доктора Мартіна Бреннера.
Тато.
Але правда в тому…
правда в тому, що він не просто хотів мене вивчати.
Він хотів більшого.
Він хотів контролю.
Коли тато нарешті зрозумів, що не може мене контролювати,
він спробував мене відтворити.
Започаткував програму.
І незабаром
народилися інші.
Народилася ти.
І я такий цьому радий, Одинадцять.
Дуже радий.
Вони не померли, Одинадцять.
Вони досі зі мною.
Тут.
Ти мене обдурив.
Обдурив?
Ні, я тебе врятував.
Ти тут ув'язнена,
як і я.
Для тата ти лише тварина, чудовисько,
лабораторна миша, яку слід приручити.
Але правда, Одинадцять, —
правда зовсім інша.
Ти краща за них.
Могутніша.
Ось, чому ти його лякала.
Якщо підеш зі мною,
ти вперше в житті станеш вільною.
Уяви, на що ми здатні разом.
Ми можемо змінити світ,
як вважатимемо за потрібне.
Приєднуйся до мене.
Ні.
Він знайшов силу в спогадах з минулого.
Щось, що його засмучувало.
А також сердило.
У тебе є такі спогади?
Ні! Джейн!
Ні!
Це не мало так закінчитися.
Джейн.
Я люблю тебе.
Це відбувається.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин