Hejsan.
-Fort, Robin! -Jag har den.
-Ta den! -Döda den!
Fan!
Kom igen!
-Snälla! -Nancy, bakom dig!
-Nej, Nancy! -Ta bort den, Robin!
Ta bort den!
Jag har den…
Helvete också!
Släpp!
Kom!
-Nej! -Ta den!
-Nancy! -Dra åt helvete!
Kom då, din jävel!
Kom då, sa jag! Nu kör vi!
-Steve! -Herrejösses.
-Herregud… -Herra jävla jösses!
Är du oskadd?
De tog en bit kött,
men förutom det så har jag aldrig mått bättre.
-Vet ni om fladdermössen har rabies? -Va?
Rabies är det som jag är allra mest rädd för.
Vi måste ta dig till en läkare.
När symtomen visar sig, är det för sent. Då är du som död.
Okej. Det där är inte så många.
Vi kan klå dem, va?
Vad sa du?
Skogen. Kom!
Toppen. Mer spring.
EN NETFLIX-SERIE
DEL SJU: MASSAKERN PÅ HAWKINS LABORATORIUM
Sovit gott, mr Wallace?
Har ni tänkt om kring er inställning?
Var är flickan?
Ni kanske behöver mer tid.
Kom igen.
Nej, vänta. Snälla!
Snälla.
Döda henne inte.
Lova att ni inte dödar henne.
Vi börjar få ont om tid, Martin. Hawkins har ont om tid.
-Jag vet vad som står på spel. -Ibland undrar jag om du faktiskt gör det.
Eller om du gör det här för att du saknar din dotter.
Jag har gett dig allt du har bett om.
Jag har frångått mina principer och riskerat mitt och familjens liv.
Och det för att du försäkrade mig om att det här var lösningen.
Men jag ser inga framsteg, Martin.
Vet du vad jag ser? En skrämd och traumatiserad flicka.
Vilken tur vi har.
Sanningen är att du inte gör några framsteg.
Det är snarare tvärtom.
Elva, titta hit.
Titta hit.
Jag vet att du är rädd.
Det som du har sett skrämmer dig.
Men det är rädslans fel att du inte gör framsteg.
Om Nina ska bli lyckat,
får du inte gömma dig från sanningen, oavsett hur skrämmande den må vara.
Jag såg vad jag gjorde.
Jag är ett monster.
Monster och superhjältar, säger du.
Såna talar man om i myter och sagor.
Verkligheten är sällan lika enkel.
Människor är inte lika enkla att definiera.
Men genom att se oss själva, både det dåliga och det bra,
blir vi hela.
Och om jag inte vill bli hel?
Då är det ett val.
Ditt val.
Dörren är alltid öppen.
Det här är inget fängelse.
Men det här är det.
Du valde att lita på mig förut.
Nu ber jag dig att lita på mig igen.
Res in i det förflutna med mig en sista gång.
Sluta gömma dig, Elva.
Vad har du gjort?
KAMERA TR2 08/09 -79
KONFIDENTIELLT – USA:S STAT
Hur långt hoppade du fram?
Du ville se framsteg.
Då ska du få se det.
Vad gjorde ni i så fall vid sjön?
-Det är komp… -Vi var ute på en promenad.
En promenad? Klockan nio på kvällen?
Till sjön.
Vi tänkte ta ett dopp.
Ett kvällsdopp.
-Dusty. Det är en mordplats. -Vi insåg det först när vi kom dit.
Så vi tog inget dopp.
Följde Nancy med er?
-Nej. -Ja.
Vi vet inte riktigt.
Hon var där, men sen gick hon.
-Det är förvirrande. -Det var då ni dök upp.
Vi slog vad om att jag skulle säga så där.
-Precis. -Det där om mördaren.
Tur att du inte sköts.
Har ni haft kontakt med Eddie?
Psykfallet, miffot och mördaren?
Absolut inte.
-Definitivt inte. -Vi har inte hört av honom.
-Vi känner honom knappt. -Nu snackar ni skit.
-Erica! -Ni vet väl att de ljuger?
De blåljuger.
-Erica. -Det är sant.
-Ljuger du för polisen, Dusty? -Nej.
För det är ett brott, grabben.
-Jag ljuger inte. -Ni ljuger som hästar travar.
Hota med fängelse så kanske de talar sanning.
Vill du skicka dem i fängelse?
-Vi måste ta det på allvar. -Han menade inte så.
-Det behövs inte. -Jag instämmer.
-Käften! -Herregud…
Håll käften!
Jisses.
Vi ska prova ett mer civiliserat sätt:
En i taget.
Du börjar.
-Varför just jag? -Följ med mig.
Jag är inte med i Hellfire.
Vill du ha handfängsel?
Res dig.
Skynda på.
Kom nu.
Okej.
-Det var nära ögat. -Ja.
För nära.
-Fan också. -Steve?
-Men gud! -Jag mår bra.
Nej, det gör du inte alls. Du blöder.
Sätt dig ner.
Så ja.
Okej.
De goda nyheterna är att vimsighet inte är ett symtom på rabies.
Men om du börjar hallucinera,
får spasmer eller känner för att du vill slå mig typ, så säg till.
-Robin. -Ja?
Jag vill slå dig typ.
-Du skämtar fortfarande. Det är bra. -Ja.
Okej.
-Beredd? -Ja.
Gör det bara.
-Förlåt. -Ingen fara.
För hårt?
-Nej, det är bra. -Okej.
Okej.
-Tack. -Jadå.
Så det här är som Hawkins, fast med monster och annat hemskt?
Typ så.
Akta er för rankorna. De är ett gemensamt medvetande.
Ett vadå?
Allt som krälar här omkring är typ en enda organism.
Trampa på en ranka eller fladdermus, så trampar du på Vecna.
Åh, fan.
Men allt från vår värld finns här? Allt förutom människor?
Så förstår jag det.
Vi skulle alltså kunna gå till polisstationen,
hämta vapen och granater och spränga fladdermössen som vaktar porten i luften.
Jag tror inte att Hawkins-polisen har granater.
Men däremot vapen.
Vi behöver inte ta oss hela vägen dit.
Jag har vapen inne på mitt sovrum.
Du, Nancy Wheeler, har flera vapen inne på ditt sovrum?
Skenet kan bedra, va?
-En makarov och en revolver. -Som du nästan sköt mig med.
Du förtjänade nästan det.
Du ser så obekväm ut.
-Vapen låter som en bra idé. -Det tycker jag också.
Vad väntar vi på?
Det vi planerar att göra är ganska vansinnigt.
Till och med för dig, amerikanen.
Jaså?
Vad är oddsen den här gången?
Jag skulle tro…
…tusen mot ett?
Även om vi lyckas döda monstret, ska vi också rymma.
Om vi misslyckas med det,
lär de inte vara snälla nog att ta oss tillbaka hit.
De skjuter oss direkt.
Då dör vi som de som dräpte monstret.
Du blir en legend.
-Men en förrädare. Det glömmer du. -Monsterdräpare övertrumfar förrädare.
Mikhail blir nog stolt över sin pappa.
Mikhail?
Nej.
Oavsett vad jag gör, blir det aldrig bra längre.
Han lär säga: "Pappa, jag gissar att det var amerikanen som dräpte monstret."
-Så han är i den åldern? -Ja, precis.
Är det likadant för dig?
Med din nya dotter?
Senast jag träffade El, ville hon inte veta av mig.
Jag var bara i vägen.
Jag var nog likadan mot pappa när jag var i den åldern.
Exakt likadan.
Vi har nog anlag för att trotsa våra pappor.
Så att vi mognar, går vidare…
…och blir egna personer.
Jag hoppas att hon gör det.
Blir en egen person.
-Trots det… -Du är orolig.
Men det är väl naturligt att oroa sig för sina barn?
Ja.
Men det som El har varit med om är inte naturligt.
Det där odjuret,
det där monstret,
är en del av nåt som vill skada och döda El.
Nu förstår jag inte.
Ärligt talat inte jag heller.
Det enda jag vet är att den där varelsen inte borde få finnas.
Det betyder att det inte är över än.
Jag trodde att jag blev placerad här för att sona för vad jag gjort.
Men jag kanske är här av en annan anledning.
Jag kanske…
…kan hjälpa El fortfarande.
Om det så är det sista jag gör.
-Du låter nästan religiös, amerikanen. -Religiös? Det vet jag inte.
Jag kanske borde ge bönerna en chans.
Om vi vill komma härifrån och träffa El och Mikhail igen, vi två…
Då behövs ett mirakel.
-Hur kan jag hjälpa kamraten? -Jag heter Yuri Ismaylov.
Hallå där.
Fängelsedirektören väntar mig. Jag har en specialleverans till honom.
En sällsynt importvara från Amerika.
Okej.
Försök att inte blinka.
Har du haft huvudvärk igen?
Var du illamående i morse?
Och minnet?
Minns du vad som hände?
Nån annan kanske kan hjälpa dig att fylla i luckorna.
Ja?
-God morgon, barn. -God morgon, pappa.
Idag ska vi lära oss om regler.
För en del av er kan det kännas onödigt.
Men andra verkar behöva en påminnelse.
Elva, kom fram.
Igår kväll fick er syster Elva en hjärnskakning
under sin ensamtid i regnbågsrummet.
Hon påstår att hon inte minns vad som hände.
Denna typ av skada uppkommer inte av sig själv.
Nån orsakade den.
Nån i det här rummet.
Så…
Vem tänker berätta vad som hände?
Hon måste ha ramlat.
Ramlat?
Du har sett henne, pappa. Hon är klumpig.
Och korkad.
Elva, gå tillbaka.
Nummer Två, kom fram.
Tack.
Tror du att du, bara för att du har en viss talang,
inte behöver följa reglerna?
Nej, pappa.
Att reglerna inte gäller dig på samma sätt som för dina bröder och systrar?
Nej, pappa.
-Varför gav du dig då på Elva? -Har hon sagt det?
Ställer du eller jag frågorna här?
-Gav du dig på Elva? -Om hon sa det så ljuger hon.
Snälla, du måste tro mig.
Snälla, pappa.
Hon ljuger…
Nå, ska vi försöka igen?
-Vad hände? -Det var en olyckshändelse.
Varför tog vi inte en väg som var lite mindre läbbig?
Jag tror att vi närmar oss. Vi är snart ute.
Du kan vara lugn.
Eddie.
Eddie. Hördu.
Jag vill bara…
Jag vill säga tack.
-Tack för att du räddade mig. -Du räddade dig själv, för fan.
Du gjorde precis som Ozzy gjorde.
-Ozzy? -När du tog en tugga på fladdermusen.
Ozzy Osbourne?
Black Sabbath?
Han bet av en fladdermus huvud på scen. Vet du då? Det spelar ingen roll.
Men det var väldigt metal gjort av dig.
Tack.
Henderson insisterade på att du var en tuff typ.
-Henderson? -Ja, för fan. Han avgudar dig.
Du har ingen aning. Det är faktiskt rätt irriterande.
Jag vet inte varför jag bryr mig om vad den lilla räkan tycker,
men jag blev väl avundsjuk, Steve.
Jag kunde väl inte acceptera att Steve Harrington i själva verket var
en schysst kille.
Rika föräldrar, populär, brudmagnet, men inte en idiot? Inte en chans.
Det säger emot universums lagar och min egen personliga Munson-doktrin.
Jag är jäkligt avundsjuk dock.
Därför skulle jag aldrig hoppa i sjön för att rädda dig.
Inte under några
normala omständigheter.
Nix.
Det är bara i DoD som jag är en hjälte.
Om jag ser nåt farligt, lägger jag benen på ryggen.
Det har jag lärt mig om mig själv den här veckan.
-Var inte så hård mot dig själv. -Se!
Jag är bara här för att de där hoppade i efter dig.
Jag skämdes för att vara den enda som stannade kvar.
Wheeler tvekade inte ett ögonblick.
Inte ett ögonblick.
Hon dök i direkt.
Jag vet inte vad som hände mellan er,
men om jag var du skulle jag försöka få henne tillbaka.
Det där var det mest entydiga tecken på kärlek
som mina cyniska ögon nånsin har sett.
Jäklar!
Då var det dags igen.
Okej, det jag avskyr näst mest är jordbävningar.
Jag är tillräckligt vinglig som det är.
Nancy!
Vart ska du?
Nancy!
Kom.
Steve, hör du mig?
Nancy? Robin?
Dustin här. Var är ni?
Polisen har tagit oss. Jag upprepar: Polisen har tagit oss.
Hör ni mig?
Fan!
-Borde vi anlita advokater? -Nej, det behövs inte än.
-Ingen verkar ha gjort nåt fel. -Men tänk om de har gjort det.
-Hörde du nåt? -Nej.
-De tog sig väl inte igenom…? -Watergaten?
Utan oss, en plan eller vapen?
-Så dumma är de inte. -Nä…
De ligger säkert lågt på grund av bylingen.
"Bylingen"?
Vad är detta? Krutrök? Den dumme och den fule?
Ska jag samla bandet?
-Sadla hästarna? -Erica.
Kan du inte gå härifrån?
Så här ligger det till: Antingen berättar ni sanningen,
eller så får Dustin veta vad du har under sängen.
-Nej, snälla. -Ut med språket, kofösar'n.
-Vad har du under sängen? -Inget.
Är det äckligt? Från ett till tio.
-Hundra. -Hundra?
Seriemördaren är en trollkarl från Upp och ner.
Vi har letat efter honom, men vi kommer inte åt Upp och ner.
Vi trodde åtminstone det, tills vi hittade en port i Lover's Lake.
Det var därför vi var där, men polisidioterna haffade oss.
Om du berättar det här för nån,
och då menar jag mamma, pappa, Tina…
Framför allt Tina.
…så…
…kväver jag dig i sömnen.
Är det förstått?
Erica?
Hör…
…du…
…det?
Det om att bli kvävd i sömnen, men inte mycket mer.
-Varför skulle de öppna en port i sjön? -Va?
-Kommunisterna. -Det var inte de.
-Så vilka är det? -Ingen.
-Så det är bara på skoj? -Du har ingen aning om vad du pratar om.
Nej, men hon ställde en viktig fråga.
Hur öppnades porten?
Hittills har bara två portar öppnats: en av El och en av kommunisterna.
Men nu är det varken El eller kommunisterna.
Herrejävlar.
Vänta nu…
"Vänta nu", vadå?
Det finns en sak som vi aldrig har förstått:
Varför Vecna dödar människor. Vad har han för skäl?
Tonåringar? Det verkar så slumpartat.
För alldagligt.
Och hur passar hjärnruskaren in i bilden?
Här kanske vi har svaret.
Vad är svaret?
Vill du bara ha vatten?
-Det finns Cola, Sprite, Dr. Pepper. -En Cola.
Snälla, lyssna på mig. Hur öppnade El moderporten?
-Hon tog kontakt med Demogorgon. -Ja, psykiskt. Precis som…
-När Vecna utövar sin trolldom. -Precis.
Tänk om han för varje offer inte bara dödar dem,
utan också upprättar en psykisk förbindelse till dem?
En förbindelse stark nog att skapa ett hål i tid och rum.
Han öppnar fler portar.
Bingo.
Uppfattat. Vi är kvar hos Wheeler.
-Men varför? -För att ta över världen.
-Och vem vill ta över världen? -Hjärnruskaren.
Om Demogorgon var hans fotsoldat, så är Vecna hans femstjärniga general,
med möjligheten att öppna portar.
-Herrejävlar. -Herrejävlar.
Herrejävlar. Det var helt obegripligt.
Jag hängde inte med efter moderporten. Var snäll och ta om det.
-Minns du Hawkins-laboratoriet? -Nej, jag har förträngt det…
-Det var inte kommunisterna. -Vad gjorde den där enorma lasern, då?
Jäklar.
Ni behöver nog ett hembiträde.
Kom. Jag vill inte stanna här längre än nödvändigt.
Hon skapade en klyfta i tid och rum stark nog att skapa…
Det där är inte vapen.
Klackarna må vara spetsiga, men jag hoppades på en dödlig projektil.
-Jag fattar inget. -De kanske är nån annanstans.
Det finns barn i huset. Jag vet var vapnen är.
Och de här slängde jag för flera år sen.
KEMI VAD KÄNNETECKNAR ETT GRUNDÄMNE?
-Jösses, hur många har du gjort? -Du ville ju hjälpa till.
Jag vet att betyg är viktiga, men kan vi plugga senare?
De kommer från gymnasiekemin.
Och den här tapeten är en gammal tapet.
Den här spegeln såldes på en loppis.
Och du…
Du ska inte vara här. Min kusin Joanna fick dig för två år sen.
6 NOV 1983 STEVE OCH JAG BLEV SAMS IDAG
Vad är det?
Nancy? Nu skrämmer du mig.
Orsaken till att vapnen inte är här
är att de inte finns ännu.
Finns de…
…inte?
Dagboken borde vara mer ifylld. Det sista jag skrev var 6 november 1983.
Det var då Will försvann. Och då porten öppnades.
Vi är i det förflutna.
Dustin!
Hör du mig? Dustin!
Dust… Hallå?
-Han kanske har rabies ändå. -Hallå!
Vad gör du?
Hallå!
Han är här. Henderson är här. Den lilla skithögen.
Han är i väggarna. Lyssna.
Dustin.
Dustin!
Dustin, hör du mig?
Det för oss tillbaka till din första fråga.
Varför finns det en port i Lover's Lake?
Vi analyserar. Vad har Elva och Vecna gemensamt?
Dustin!
-Dustin? -Dustin!
Antingen hör han oss inte, eller så är han ett svin.
-Will löste det. -Va?
Will.
Han kommunicerade med Joyce genom lamporna.
-Lamporna? -Ja.
-Tryck på strömbrytaren. -Okej.
Den funkar inte.
Hörni.
Ser ni det där?
…för att öppna en spricka i tid och rum, precis som moderporten.
Oj.
Men det är likväl en port.
Det…
…kittlar.
Det är ganska skönt.
Kan nån här morsekod?
Nej.
Räknas "SOS"?
Duger…
Duger det?
Vi arbetar utifrån teorin att Vecna upprättar förbindelserna på håll.
Vi vet inte varför. Platsen kanske inte spelar roll.
-Hör du vad jag säger? -Ja, det gör jag.
Men…
Ni följde Vecna med hjälp av lampor, va?
Ja. Hur så?
Han är nog här.
Det fungerar.
"S."
"O."
"S."
Jo…
Minns ni att jag sa att de inte vore dumma nog att ta sig genom porten?
Ja?
Jag överskattade dem.
Direktören, vad fint fängelset är.
Har man sett på maken!
Har han sett den här?
Jag trodde väl det.
Direktören, vad trevligt att träffas.
Jag är Yuri, men låt mig presentera…
Helvete.
Förlåt.
Vad är det?
-Kan du snälla sluta leka med den? -Jag leker inte. Jag övar.
Kan du sluta försöka prata med mig och stanna i rollfiguren?
Du ska vara rädd och förvirrad.
-Ja, och jag är rädd och… -Okej, bra.
-Yuri Ismaylov. -Hej!
Äntligen möts vi.
Kamrat majoren.
Är det där Baumans spion?
-Han ser annorlunda ut. -Ja, han är fulare i verkligheten.
Han rakade skägget för att inte bli igenkänd, den lurige jäveln.
Tyst, ditt amerikanska avskum! Det räcker nu!
Och hon här… Henne skulle jag känna igen på en kontinents avstånd.
Hon var vackrare i sin uniform, men hon är ganska intagande, va?
Ja, en fröjd för ögat, kamraten. Men tyvärr ingen större fröjd för örat.
Var är han?
Vad har du gjort med Hopper, ditt kommunistsvin?
Som jag sa…
Otrevlig.
Men jag måste medge att jag också är nyfiken.
Vad gjorde ni med den andra amerikanen?
Jag föreställer mig honom utspänd ute i kylan på sträckbänken
medan fåglar pickar på hans ögon.
Har jag rätt?
Jag har hört historier om Yuri Ismaylov
– jordnötssmörsmugglaren.
Men du…
…är inte den Yuri som jag har hört talas om.
Är…?
-Är jag inte? -Nej.
Nej.
Den Yuri som jag har hört talas om ska ha en skruv lös.
Och du…
…har många skruvar lösa.
Hoppas att vi inte missade föreställningen.
Tvärtom. Ni är precis i tid.
Den här nyckeln går till det där vapenskåpet.
Välj vilka vapen ni vill.
Samarbeta eller strid ensamma.
Vad är det som händer?
De får reda på reglerna.
Till vadå?
Jag skulle kunna berätta det,
men förtar inte det allt det roliga?
Invänta signalen.
Invänta den.
Den som rör sig före signalen blir skjuten.
Är det förstått?
-Är det förstått? -Ja.
Jag hade kunnat önska lycka till,
men det hjälper er inte.
Vi får hoppas att dina böner har besvarats, amerikanen.
Vill du ha en lite större utmaning?
Försök att inte visa några känslor medan jag pratar.
Fortsätt att spela ifall du förstår.
Två återhämtar sig fortfarande.
Han bevakas,
men när han skrivs ut kommer han och de andra att försöka döda dig.
Just här,
i det här rummet.
Och pappa kommer att låta det ske.
Han vill att det ska ske.
Han har planerat det ett tag.
Behåll lugnet.
Fokusera på spelet.
Det finns en anledning till att Två och de andra tog sig ut ur rummet igår.
Till att övervakningskamerorna var avstängda
och varför pappa bestraffade Två idag.
De inser det inte, men han flyttar dem som pjäserna på det här brädet.
Han får dem att agera precis som han vill, och det är…
Varför?
Du skrämmer honom.
Han vet att du är mäktigare än de andra och att han inte kan kontrollera dig.
Det är allt han vill ha:
Kontroll.
Jag såg det och ville hjälpa dig, men jag förvärrade situationen.
När du hjälpte mig,
skadade pappa dig.
Och därför måste du rymma.
Idag.
Men de bevakar oss noga.
Om du vill ta dig härifrån levande, gör du exakt som jag säger.
Förstår du det?
Varför vill du hjälpa mig?
För att jag tror på dig.
Det är dags att du befrias från det här helvetet.
Hallå!
-Förlåt. -Förlåt.
Tack för din förståelse.
Kom igen.
-Det var det. Kör! -Okej.
Ser ni det här?
Det var som fan!
Vi ska bara koppla ur den. Vänta där.
Dra ut den.
Prova nu.
Okej.
"H."
-"Hej"! -Hej!
Det funkade!
Ja!
Hej!
Okej.
"F… A…
S…"
-"Fas…" -Fasen så dumt?
"…T."
"Fast."
-Ja. -Ja, det är vi.
-De är fast i Upp och ner. -Okej.
Kan ni inte ta er genom Watergate?
-Vad fan är Watergate? -Porten i vattnet.
Vad gulligt.
-Just det. -Nej, det…
En sexa?
-"G"? -Ett G.
-Ja. -"Å… R… I."
"Gåri"?
Gåri…
-"Gårin…" -"Går inte."
-"Går inte"? -Okej, Watergate går inte.
Ja, jättebra.
Vi tror att vi kan hjälpa er med det.
-Ja! -Vilket geni.
Vi tror att det finns fler portar, en vid varje mordplats.
Är det nån som förstår vad han pratar om?
-Nej. -Ingen aning.
På allvar?
Hur många gånger måste jag ha rätt innan ni börjar lita på mig?
Han måste få kontroll över sitt ego.
-Är det inte tonen? -Jo.
-Okej. Hur långt är det till din trailer? -Elva kilometer.
Nancy?
Jag vet att ditt hus har fastnat i tiden på ett obehagligt sätt,
men du har väl alltid haft cyklar?
-Några nyheter? -Nix.
Hon hävdar bestämt att de skulle ta ett kvällsdopp i sjön.
Nancy dök också upp…
Hon sa samma sak i soffan.
Det var allt hon sa, och hon insisterade på det.
Vi borde inte ha börjat med henne.
Hon var…
…ganska elak.
Vi kommer att hitta er dotter. Var inte orolig.
Till slut kommer nån av snorungarna att tjalla.
-Var är de? -På övervåningen.
De tjurar.
Små, små grisar!
Släpp in polisman Callahan nu.
-Fort! -Hallå!
-Ursäkta! Kom tillbaka! -Fort!
-Jag menar allvar! -Gör det!
-Det är bara en mindre förseelse. -Hallå!
Nej!
-Lucas! -Dusty!
Dusty!
Lucas och Erica, kom tillbaka!
Dusty!
Det är din favorit, va?
-Hur mår du idag? -Helt okej.
Vill du ha fler lektioner?
Bra.
-Jag känner mig yr. -Yr?
Ja.
Lamporna.
Lamporna ger mig huvudvärk.
-Ursäkta att jag stör. -Är allt som det ska?
Jag vet inte. Hon är yr och får ont i huvudet av lamporna.
Vem då?
Tyst. Kom.
Okej…
Det är lite läskigt där inne,
men härigenom kommer du ut bakom stängslet och in i skogen.
Men du får ju inte plats.
Jag ska inte följa med, Elva.
Jag menade vad jag sa om att det här stället är ett fängelse.
Alla vi är fångar, inte bara du.
Inte bara dina syskon, utan vakterna och sjuksköterskorna också.
Jag.
Här.
Känner du det?
Din pappa kallar den för Soteria.
Den försvagar och spårar mig.
Han kommer alltid att hitta mig, och då hittar han dig också.
Och om jag får den att försvinna?
Du hjälpte mig. Jag vill hjälpa dig.
Var lugna.
Håll ihop.
Gör som vi har planerat.
Amerikanen!
Den här stunden gillar jag.
När de fortfarande känner ett hopp.
Oavsett vad som kommer ut, så försvarar ni er.
Försvara er!
Vad gör amerikanen?
-Det vet jag inte. -Ta reda på det!
Om du rör dig ur fläcken, så dör du.
Va?
Kom igen!
Är det här ett slags sjukt skämt?
Nej. Som jag sa: Amerikaner är väldigt knepiga.
Kom igen…
Säg att det finns bränsle kvar.
Kom igen!
Om du vill överleva, och oavsett vad det här är för sjukt spel,
så avbryter du det och befriar vår vän.
Då är jag rädd att ni måste döda mig.
Er vän är nämligen redan död.
Kom igen!
Vad gör ni?
Håll ihop, era idioter!
Ge order om att skjuta den!
Om jag gör det, dör jag imorgon som en förrädare.
Döda mig om ni så vill det.
Kom igen!
Backa!
Backa, för fan!
Backa!
Jag dödar honom!
Kasta hit pistolen!
Öppna samtliga dörrar där nere. Förstått?
Öppna dörrarna.
Om du gör det,
kommer monstret att härja fritt i fängelset och döda oss alla.
Jag skjuter! Öppna dörrarna!
Det behövs en murbräcka för att få upp den där dörren.
Låt monstret äta.
Tror du att jag ljuger?
Tror du att jag inte tänker göra det?
Öppna dörren!
Om jag gör det,
dömer jag inte bara mig själv utan alla kamrater till döden.
Det kan jag inte ha på samvetet.
Jag vägrar.
Jag måste medge att ni kommunister är lojala.
Backa!
Försvinn!
Okej…
-Vad gör du? -Vet inte! Knapparna är så många.
Jag behöver glasögonen. Vänta lite.
Kom hit.
Ge hit. Mina!
Det börjar bli ont om tid.
Jag försöker!
Nej, Joyce! Vi har ingen aning om vad knapparna gör. Tryck inte hejvilt.
Backa!
Joyce, ta det lugnt.
Kom igen!
Amerikanen!
Det funkade!
Stäng den, Joyce.
Stäng den!
Ett tag trodde jag att det hade skett ett mirakel.
Men nu har vi hamnat i ett annat fängelse.
TRAILERPARKEN FOREST HILLS
Här är det.
Det måste vara Guinness-rekord för längst interdimensionell sträcka.
Jag andades precis in den där skiten. Den sitter fast i halsen.
Det var som fan.
Det var här Chrissy dog.
Det var exakt här Chrissy dog.
Det verkar vara nåt där inne.
Vad fan är det där?
Inte en chans!
Hallå där.
-Hej. -Hej.
Herrejävlar, vad trippigt.
Badda-badda-bom!
Du kan inte skada mig mer än vad de redan har gjort.
Vem kunde ana att nåt så litet skulle skapa så mycket problem?
Tack.
Där är de! Stanna!
-Spring! -Stå stilla!
Stanna!
Stäng in dem!
Hallå!
Och vart är ni på väg?
Ställ er mot väggen. Bägge två. Nu.
Nej.
Du behöver inte vara rädd.
Inte längre.
Ta dem.
Kom.
Vänta här. Gå ingenstans.
-Jag ska hitta en annan väg ut. -Vänta.
Hur gjorde du…?
Som jag sa:
Vi är likadana du och jag.
De där fläckarna är…
Jag vet inte vad de är.
Jag vet inte hur fysiken fungerar här, men…
…det är värt ett försök.
Så ja.
Om min teori stämmer…
-Abrakadabra. -Jäklar.
Dra och se om den håller!
Det är det sjukaste jag nånsin har sett, och jag har sett många sjuka grejer.
Jag blir väl vår försökskanin.
Utrym landningsplatsen.
Herregud!
Tack och lov.
Det var kul.
Okej, jag gör det väl.
Okej.
Lugnt och fint.
Det…var kul.
Jäklar!
Vi ses på andra sidan.
På andra sidan.
Snyggt.
Nancy.
Hallå!
Stanna hos mig. Hallå, Nancy!
Nancy, vakna. Vakna!
Vecna.
Minns du vad du har gjort, Nancy?
Eller har du redan glömt?
När jag dödar nån…
…glömmer jag det aldrig.
Nancy!
Jag bad dig att vänta.
Varför gråter du över dem, Elva?
Efter allt de har gjort mot dig?
Du tror att du behöver dem, men det gör du inte.
Det gör du inte.
Jag vet att du är rädd.
Det var jag också förut.
Jag vet hur det är
att vara annorlunda
och att vara ensam i världen.
Du har letat efter mig, Nancy.
Och du var så nära att upptäcka sanningen.
Hur mådde den gamle blinda och dumma Victor? Har han saknat mig?
Jag hade tänkt att hälsa på igen, men jag har haft fullt upp.
Så fruktansvärt fullt upp.
-Vad sa jag? -Oj!
Det är helt otroligt.
Det är som hämtat ur en saga. Som ur en dröm.
-Alice, spring inte. -Det är så stort!
-Det känns härligt. -Ja.
Ja.
Precis som du så passade jag inte in bland de andra barnen.
Det var nåt fel på mig.
Lärarna och läkarna sa att jag var…
"Trasig", sa de.
Mina föräldrar trodde att miljöombyte och en nystart i Hawkins
skulle hjälpa mig.
Det var absurt.
Som om världen vore annorlunda här.
Men sen…
Till min förvåning upptäckte jag en sak i vårt nya hem.
Jag fann ett nytt syfte.
Det fanns ett spindelbo bakom väggen.
De flesta är rädda för spindlar.
De avskyr dem.
Men jag tyckte att de var oerhört fascinerande.
Jag fann också
tröst hos dem.
Ett släktskap.
Liksom jag
är de ensamma varelser.
Och oerhört missförstådda.
De…
…är gudar i vår värld.
De är det viktigaste rovdjuret.
De lamslår och livnär sig på de svaga
och skapar balans och ordning i ett instabilt ekosystem.
Men människorna förstörde den harmonin.
Du vet, människor…
…är ett unikt skadedjur som förökar sig och förpestar vår värld
och upprätthåller en helt egen struktur:
en oerhört onaturlig struktur.
Där andra såg ordning, såg jag en tvångströja.
En grym och förtryckande värld som dikteras av påhittade regler.
Sekunder, minuter,
timmar, dagar, veckor, månader, år, decennier.
Varje liv är en urblekt och sämre kopia av dess föregångare.
Vakna, äta, jobba, sova, föröka sig och dö.
Alla…
…bara…
…väntar.
Väntar på att allt ska vara över.
Och samtidigt medverkar man i en fånig och urusel pjäs
dag ut och dag in.
Det kunde inte jag.
Jag kunde inte stänga av hjärnan och delta i galenskapen.
Jag kunde inte låtsas.
Och jag insåg
att jag inte behövde det.
Jag kunde skapa mina egna regler och återställa balansen i en trasig värld.
Ett rovdjur…
…med goda avsikter.
Medan jag övade insåg jag att jag kunde göra mer än vad jag hade föreställt mig.
Jag kunde nå in i andra,
in i deras hjärnor och deras minnen.
Jag blev en utforskare.
Jag såg mina föräldrar för vilka de var.
Inför världen
presenterade de sig själva som bra och vanliga människor.
Men precis som allt annat i denna värld var det en lögn.
En fruktansvärd lögn.
De hade gjort saker, Elva.
Hemska saker.
Jag visade dem vilka de verkligen var.
Jag höll upp en spegel.
Min naiva pappa trodde att en demon plågade dem för deras synder.
Men mamma visste.
Hon visste att det var jag som höll upp spegeln,
och hon avskydde mig för det.
Så hon ringde en läkare, en expert.
Hon ville att han skulle låsa in och bota mig,
trots att det inte var jag som var trasig – det var de.
Så hon gav mig inget val. Jag var tvungen att ingripa.
Och bli fri.
För varje liv jag tog, växte jag mig starkare.
Jag fick mer kraft.
De blev en del av mig.
Men jag var bara ett barn.
Jag kände inte till mina gränser än.
Det tog nästan kål på mig.
Han greps och fick skulden för mordet på min syster och mamma,
exakt enligt plan.
Men jag var inte alls fri.
När jag vaknade var jag omhändertagen av en läkare.
Av den läkare som jag ville komma undan från:
dr Martin Brenner.
Pappa.
Men sanningen…
Den är att han inte bara ville studera mig.
Han ville mer.
Han ville kontrollera mig.
När pappa insåg att han inte kunde göra det,
försökte han återskapa mig.
Han startade ett program.
Och snart
föddes fler.
Du föddes.
Och det är jag så glad över, Elva.
Så oerhört glad.
De är inte döda, Elva.
De lever kvar i mig.
Här inne.
Du lurade mig.
Lurade jag dig?
Nej, jag räddade dig.
Här är du en fånge, precis som jag.
För din pappa är du inget annat än ett djur, ett monster,
en försökskanin att tämja. Men sanningen, Elva…
Sanningen är raka motsatsen.
Du är bättre än de där.
Du är överlägsen dem.
Därför skrämmer du honom.
Om du följer med mig, blir du för första gången i ditt liv fri.
Tänk vad vi kan åstadkomma.
Vi kan stöpa om världen så att den blir som vi vill.
Följ med mig.
Nej.
Han fann styrkan från ett minne i det förflutna.
Nåt som gjorde honom ledsen.
Men samtidigt arg.
Har du ett sånt minne?
Nej! Jane!
Nej!
Det skulle inte sluta så här.
Jane.
Jag älskar dig.
Jane.
Nu händer det.
Undertexter: Viktor Hessel