Вибачте. Я не розумію.
Що саме відбувається в Хоукінсі? Що вчиняє ці вбивства?
-Це ми й намагаємося з'ясувати. -Де зараз Од?
-Заради її безпеки вам краще не знати. -Це божевілля!
Скільки часу потрібно, щоб повернути Од сили?
-Кілька тижнів або місяців. -Місяців?
А поки агенти Гармон і Воллес побудуть з вами.
Не ми в небезпеці.
-Наші друзі живуть у Хоукінсі. -Моя сім'я живе в Хоукінсі.
Я триматиму оборону, поки Одинадцять не буде готова.
А тим часом дуже важливо, щоб ви нікому про це не казали.
Ні. Нізащо.
-Знаю, це важко зрозуміти. -Не важко, а неможливо.
У нашому уряді є фракції, які працюють проти Одинадцять
і зараз її шукають.
Не можна ризикувати.
Якщо вони дізнаються, їй загрожуватиме небезпека.
А якщо Одинадцять у небезпеці, то й ваші друзі теж.
І твоя сім'я.
То ми маємо повірити, що ви хороші?
Ким би ви не були?
Ми друзі Оуенса.
Одинадцять нам довірилися.
Ми просимо про те саме у вас.
Це тобі.
ДОРОГИЙ МАЙКУ, Я ЗНОВУ СТАНУ СУПЕРГЕРОЇНЕЮ. ВІД ОД
СТАРША ШКОЛА ХОУКІНСА УПЕРЕД, «ТИГРИ»!
Він був тут.
Ось тут.
Старовинний годинник?
Він був такий реальний.
А коли я підійшла ближче, я раптом…
-Макс, агов. -Макс?
…я прокинулася.
Вона була наче в якомусь трансі абощо.
Едді казав, що так було з Кріссі.
І це ще не найгірше.
Фред і Кріссі звернулися до міс Келлі по допомогу.
У них обох були головні болі,
які не минали. А ще…
кошмари,
проблеми зі сном.
Прокидалися в холодному поті.
А потім почалися видіння.
Погані.
З минулого.
Ці видіння…
ставали все гіршими й гіршими, поки зрештою…
все скінчилося.
Прокляття Векни.
У Кріссі головні болі почалися тиждень тому.
У Фреда шість днів тому.
У мене вони п'ять днів.
Не знаю, скільки в мене часу.
Я знаю лише,
що Фред і Кріссі
померли менш ніж за добу після першого видіння.
І я щойно бачила клятий годинник.
Схоже, я помру завтра.
Будьте тут.
-Це я! -Лукасе?
-Це я. -Та що з тобою?
-Вибачте. -Я міг тебе вирубати цією лампою!
Вибачте.
Я їхав на велосипеді 12 кілометрів.
Хвилинку. Чорт.
-Червоний код. -Що?
Дастіне.
Я був із Джейсоном, Патриком та Енді, і в них дах поїхав.
Вони хочуть схопити Едді.
І вважають, що ти знаєш, де він.
Ти в страшенній небезпеці.
Гаразд. Так, це відстій,
але зараз у нас серйозніші проблеми.
СЕРІАЛ NETFLIX
ГЛАВА 4. ЛЮБИЙ БІЛЛІ
-Доню, відчини двері. -Я зайнята!
Відчини двері, кажу.
Неймовірно.
Привіт. Лукас удома?
Ні.
Ти знаєш, де він?
Ми… Ми домовилися погуляти…
Погуляти? Бачу, після Макс він не перебирає.
Пробач.
Ти молодша сестра, яка грає в «Підземелля та дракони»?
А тобі що?
Ти знаєш Дастіна Хендерсона?
Знаю? Ми разом драпали з бази.
Мабуть, він із твоїм зрадливим хлопцем.
Якщо й коли знайдеш Лукаса,
перекажи йому, що я прикриваю його зад уже два дні.
Кожен день коштує 10 баксів, з відсотками.
Добова ставка 7,9%.
Ще один тиждень — і він купує мені кляте «Нінтендо»,
з «Полюванням на качок».
Де в біса Сінклер?
Це ми й з'ясуємо.
Нас обдурили, хлопці.
ВІКТОР КРІЛ СТВЕРДЖУЄ: ДЕМОН УБИВ ЙОГО СІМ'Ю
Гаразд, тільки чесно.
Ви хоч щось розумієте?
-Ні. -Так, усе просто.
Усе просто?
Що тобі незрозуміло?
Поки що всі прокляті Векною померли,
крім Віктора Кріла, якого знайшла Ненсі.
Він єдиний, хто вижив. Лише він знає, як здолати прокляття.
Так, якщо він був проклятий, чого ми не знаємо.
Звідки взявся Векна в 50-ті? У цьому немає сенсу.
Одинадцять же не створила Вивороту.
Вона відчинила ворота.
Виворіт існує, мабуть, тисячі років. Мільйони.
Може, існував до динозаврів.
-Динозаврів? Що ми… -Гаразд.
Але якщо воріт у 50-х не було, як Векна пройшов?
-І як зараз проходить? -Чому зараз?
І чому тоді? З'являється в 50-х, вбиває одну сім'ю і такий:
«Досить». І зникає. Він просто… зник?
Щоб повернутися через 30 років і вбити пару підлітків? Не розумію.
«Просто», до дупи.
Чесно, Хендерсоне, трохи скромності тобі не завадить.
Вибач.
Не знаєте, що вона пише?
Вона спала?
А ти…
спав би?
Так, люди,
у нас є план.
Завдяки посіпакам Ненсі,
ми круті студентки психології Університету Нотр-Дам.
-Тепер я Рут. -А я Роуз.
Рут?
ПСИХОЛОГІЯ ЗЛОЧИНІВ СЕР. БАЛ 3,9
-Непоганий середній бал. -Дякую.
Ми дзвонили в лікарню, хотіли поговорити з Віктором Крілом
для дисертації з параноїдальної шизофренії…
-Нам відмовили. -Але в нас зустріч із директором о 15:00.
Зачаруємо його й попросимо дозволу поговорити з Віктором.
І, може, відвернемо прокляття Макс.
Так, щодо цього.
Ми тут вивчали Віктора Кріла…
у нас є запитання.
Багато запитань.
І в нас. Маю надію, у Віктора є відповіді.
Хвилинку.
А для мене?
Ти здуріла, якщо думаєш, що я знову буду за няньку.
По-перше, вони вже не діти. Та й Макс у небезпеці.
-Їй потрібні друзі. -Знаю. Але чому завжди я?
Боже, у тебе є плакат Тома Круза.
У тебе є плакат Тома Круза.
Він старий. Просто…
-Можеш нічого не чіпати? -Я тут нічого не вдію, Ненс.
Краще допоможу із цим директором.
Не знаю. Я б міг увімкнути свій шарм.
-Не такий шарм потрібен. -Ой.
Ні, я просто…
Я перевірила, виявилося, цей доктор Хетч —
знаний член Американської асоціації психіатрів
і запрошений учений Гарварду.
Науковець, доволі відомий. Щоб завоювати його довіру,
доведеться переконати, що ми такі ж.
Що, як і він, ми справжні вчені.
Чорт забирай. Тут маленька балерина.
Учені? Вона схожа на вчену? Ага.
Ні, але…
буде схожа.
Скажи, що ти жартуєш.
Зайнято. Досі зайнято.
Я щось роблю не так? Написано набрати одиницю, тоді номер…
-Потім зателефонуєш до дітей. -Не розумію, чому зайнято.
Джойс, у житті повно подій, на які можна спізнитися.
Прийом у стоматолога.
Святкування одного рочку, бо яка різниця?
Малявка не пам'ятатиме.
Але що стосується викупу,
тут, я думаю, треба прийти
вчасно.
Вибач. Я дуже нервую.
Очевидно.
Іди на захід, через ліс. Побачиш церкву із сірим дахом.
Чекай усередині. Юрій зустріне тебе там.
То від нього є новини?
Так, вони прилетіли вчора.
Скоро зустрінуться з Юрієм.
Якщо все буде добре, завтра ввечері ти будеш удома,
в «Ензо» зі своєю сексі-жінкою.
Вона не моя жінка.
Звісно, ні. Просто подруга, яка рятує тобі життя.
Слухай, американцю,
не надто покладайся на цю мрію.
Я про це думав,
і шанси на успіх у тебе —
п'ятдесят до одного.
Ти навіть не нервуєш, американцю. Я вражений.
Такий спокійний.
Як Стів Мак-Квін. Король Холоднокровний.
Сподіваймося, що ні.
Звісно, ні, бо Короля впіймали.
Сьогодні ти маєш бути кращим за Мак-Квіна.
Я передумав.
Тепер я даю тобі
сто до одного.
Чорт.
Знову наш допитливий друг. Куди бити?
Тільки не в лице.
Звісно, ні. Маєш бути гарний для своєї жінки.
Вона не моя жінка.
Ворушися! Підводься. Швидше!
Наступний!
-Наступний! -Наступний.
Наступний!
Ворушись! Наступний!
-Наступний! -Пішов!
Дивовижно, стільки людей, а так тихо…
Ти куди?
Візьму щось пити.
Можна, коли ти під домашнім арештом?
-Ви не під арештом. -Авжеж.
Ні, ви тут, щоб захистити нас.
І дивитися телевізор, очевидно.
«ПІЦА СЕРФЕРА» ДОСТАВКА ДО ДВЕРЕЙ ДО 30 ХВИЛИН!
Не думаю, що вони все продумали.
Якщо це триватиме місяць чи місяці, з нами не зможуть зв'язатися,
люди нервуватимуть.
У моєї мами вже, мабуть, паніка.
А як щодо Хоукінса?
Та пані «триматиме оборону».
Наче це можливо без Од. Тобто…
Так.
Якщо витріщатимешся, нічого не зміниться.
Так.
Так, твоя правда.
Перш ніж прийшли копи, ми з Од посварилися.
Ми ще не сварилися. Тобто, сварилися, але по-дурному.
А ця сварка здалася дорослою.
Справжньою.
Після якої складно оговтатися.
Може, треба було щось сказати, і якби я це сказав,
вона б хотіла, щоб я був поруч, де б не була.
Ні. Слухай, Майку,
ви знову побачитеся,
і ти скажеш те, чого не сказав.
Чуєш?
Так.
З нею все буде добре.
Вона не в Хоукінсі. Ось про що нам варто хвилюватися.
Не довіряєш Оуенсу?
Ні. Не знаю.
Він був добрим до нас і до Од, але не зміг мене захистити.
Це ви мене врятували. Це були ви.
Схоже, знову доведеться.
Як завжди, правда?
Тому не можна сидіти тут.
Послухайте,
припустімо, що друзі Оуенса кажуть правду.
Зв'язатися з Хоукінсом не можна через військових.
Це наразить Од на небезпеку.
Добре. Тоді доведеться їхати.
-Їхати в Хоукінс? -Як?
Чого ти боїшся? Понча й Джона?
Вони куняють під гольф.
Джонатане, у нас немає ні машини, ні грошей.
Тоді замовимо собі транспорт.
Дешевий.
Вибачте, сер.
-Що? -Ми голодні.
Я б поїв.
Серфернемо. «Піца Серфера», це Арґайл.
У нас усе свіже, крім ананасів,
вони з банки.
Але я все одно раджу додати соковитий ананас до піци.
Фрукти на піці — це гидота?
Скуштуйте, а тоді плюйте.
Алло?
БІЛЛІ
-Я знаю, що ви витріщаєтеся. -Що?
-Тобі щось треба? -Просто тусуємося.
Не знаю, як ваше витріщання
має захистити мене від Векни.
-Зараз можете дивитися. -Дякую. Вибач.
Пробач.
Тобі.
І тобі.
І віддайте це Майку, Од і Віллу.
Якщо знову їх побачите.
Що ти робиш? Не зараз. Не відкривай.
Не… Гаразд.
Вибач. Що це?
Це…
у разі провалу.
Після.
Якщо нічого не вийде.
Чекай, Макс, усе вийде.
Ні.
Не треба мене заспокоювати й казати, що все вийде.
Люди мені все життя це кажуть, і це майже завжди брехня.
Завжди брехня.
Звісно, цей козел мене прокляв.
Я мала це передбачити.
В Іст-Хоукінсі буде зв'язок із Пеннхерстом?
-Звісно. Так. -До чого тут Іст-Хоукінс?
Ні.
Макс. Серйозно.
Я не жартую. Я тебе нікуди не повезу.
Якщо думаєш, що я проведу ймовірно останній день життя
в підвалі Майка Вілера,
ти з глузду з'їхав.
Відвези мене, куди скажу, або прив'яжи,
а це викрадення неповнолітньої.
Якщо виживу, присягаюся, я притягну тебе до відповідальності.
Відчини двері.
Ні.
Я знаю адвоката.
Хендерсоне, сподіваюся, твоя суперрація дістане до Пеннхерста.
ПСИХЛІКАРНЯ ПЕННХЕРСТА
Я не можу в цьому дихати, і все свербить.
Не завжди має бути зручно.
Ясно? Ми вчені.
Одразу після Великоднього сніданку.
І бюстгальтер, який ти дала, щипає мені груди.
Добре. Я говоритиму, якщо можливо.
Не просто можливо, а неминуче.
Бо я скоро помру від задушення.
Середній бал 3,9.
В обох.
Вражає.
А це рекомендація професора Брентлі.
Так, я знаю Ларрі. Доволі непогано.
Знаєте, як кажуть?
«Хто не може працювати, навчає інших».
Так, саме тому ми тут.
У класі небагато навчишся.
Я вам співчуваю, правда.
Та є протокол відвідин пацієнтів, як Віктор.
Слід подати прохання.
Тоді пройти процес перевірки,
після чого рада приймає рішення.
Бачу, ви розчаровані.
Але я з радістю проведу вам екскурсію.
Може, навіть поговорите з пацієнтами з безпечного крила.
Ми б… залюбки.
Просто
дисертації здавати наступного місяця.
І у вас немає часу.
А чия це провина?
Наша. Звісно.
І я перепрошую…
Не вибачайся, Рут. До біса.
Ми подали запит кілька місяців тому, і нам відмовили.
Подали другий, і нам знову відмовили.
Приїзд сюди — наша остання спроба врятувати дисертацію.
І я не можу в цьому дихати.
Роуз, може, хочеш вийти надвір, подихати повітрям?
Може, варто, Рут, бо я починаю думати, що все це
величезна помилка.
У мене висип.
Груди болять. І скажу вам правду, Ентоні.
Можна вас так називати? Це не мій одяг.
Я позичила його, бо хотіла, щоб ви сприйняли нас серйозно.
У цій сфері ніхто не сприймає дівчат серйозно. Ніхто.
Ми не відповідаємо нормам. Але можна розповісти історію?
У 1978 році я була в літньому таборі.
Моя наставниця Дрю розповіла мені й усім у хатинці В
історію про злочин Віктора Кріла.
І маленький Піті Макг'ю… Ти знаєш Піті, так?
Звісно.
Так. Маленький Піті Макг'ю почав плакати.
Повна гіпервентиляція.
Інші учасники табору кілька тижнів не спали, я теж.
Але мені не було страшно. Я була одержима питанням:
«Що змусило людину вчинити щось таке немислиме?»
Інші діти хотіли стати астронавтами, баскетболістами, рок-зірками.
Я хотіла стати вами.
Я хотіла бути вами.
Тому пробачте, якщо я спробую все, що в моїх силах,
зокрема це безглузде вбрання,
щоб поговорити з тим, хто запалив мою пристрасть,
і дізнатися про те, як працює його звихнутий, та визнаймо,
неймовірно захопливий мозок.
Так, у нас немає офіційних документів,
але не кажіть мені, що плакса Піті Макг'ю
не зміг би зустрітися з Віктором,
якби попросив,
бо ми обоє знаємо, що зміг би.
Тож… десять хвилин з Віктором.
Усе, що я прошу.
Буду за 30 хвилин.
«РИБКА ВІД ЮРІЯ»
Якщо щось піде не так, у мене чорний пояс із карате.
Агов?
Аг…
Хто ви?
Ми шукаємо Юрія.
Навіщо вам Юрій?
Це…
Це особисте. Юрій тут?
Мені шкода.
Не знаю, як сказати,
та ви спізнилися.
-Що? -Бачите пошкодження корпусу?
Юрій хотів подивитися білих ведмедів.
А ведмеді залізли в літак,
витягли його з кабіни й убили.
-Ні. -Так.
А він любив ведмедів.
Вони розбили йому серце.
Точніше, проштрикнули
ведмежими кігтями.
Надурив.
Я Юрій.
-Ти, мабуть, Джойсі? -Просто Джойс.
-А ти? -Мюррей.
-Мюррей? -Так.
Юрій. Юрій, Мюррей.
-Ми римуємося. -Так. Я чую.
Сорок тисяч американських доларів, як і обіцяли.
Обожнюю запах грошей уранці.
Так.
Ви ж не проти, що я перерахую?
Ви двоє здаєтеся дуже милими й надійними людьми.
Як і мій брат,
перш ніж украв мою дружину!
Пташечко, ти замерзла.
Прошу, пригощайтеся кавою. Ще гаряча.
Це може зайняти трохи часу.
Працюй, чого вилупився?
Га? Я тебе питаю!
Пішов, я сказав!
Пішов, скотино! Давай, мерзото. Швидше!
Ненормальний американець.
Агов! Назад!
Назад!
Зламалось…
Не працює.
Стій там.
Де американець?
Обережніше, американцю.
Кудись зібрався, американцю?
Встань.
Вставай, швидко!
Руки.
Руки!
Сука!
ДИНАМІТ
Комора! Це з комори для інструментів!
Відчини!
Відчини двері!
-Відчиняй! -Штовхайте! Відчиняй!
Тікай!
Туди!
Не дайте втекти за дерева!
Сто до одного.
Сучий син.
-Тільки швидко, Мейфілд. -Двадцять секунд.
У цій штуці є батарейки, так?
Я навіть не відповідатиму.
-Так, є батарейки. -Зрозумів.
ТАТО — БАБУСЯ
МАМА
Мамо.
Привіт, доню. Я думала, ти з друзями.
Так. З друзями.
Ти не на роботі?
Містер Бредлі відпустив мене раніше. Займаюся хатніми справами.
Я залишила листи всередині.
Для тебе, бабусі й дядька Джека.
І для тата.
Як знайдеш його.
Листи? Я не розумію.
Я просто…
З усіма цими вбивствами…
Знаю, це тупо, але я подумала:
«А якщо зі мною щось станеться?»
-Макс, з тобою нічого не станеться. -Знаю. Та якщо станеться…
Просто я стільки всього хочу сказати, мушу сказати. І…
-Обіцяй, що роздаси листи. -Макс, ти мене лякаєш.
Я не навмисно.
-Щось сталося? -Ні.
Правда, доню?
Ні. Ні, твоя правда. Зі мною все буде добре. Це тупо.
Макс. Сонечко.
Усе добре.
Нічого не станеться, доню.
Обіцяю.
Нічого, чого не заслуговуєш.
Мамо, відпусти мене.
Мамо? Відпусти.
Максін.
Думаєш, якісь листи
все виправлять?
Ти все зіпсувала.
Біллі!
Твій час
майже вичерпано.
Відпусти!
Це було довше ніж 20 секунд.
Агов. Ти в нормі?
Усе добре. Просто їдь.
-Щось сталося? -Поїхали вже.
Це наші сади.
Гарні, правда?
Пацієнти щодня гуляють по дві години.
Вони не втечуть?
Могли б.
Але більшість хоче бути тут.
Їм тут подобається.
Це одне з найпопулярніших місць. Зала слухання.
Ми виявили, що музика заспокоює пошкоджений розум.
Правильна пісня,
ще й пов'язана з особистими спогадами,
може стати вагомим стимулом.
Але є такі,
яких не вилікувати.
ВІДСІК ДЛЯ ЗЛОЧИНЦІВ ПОТРІБЕН ДОЗВІЛ
Докторе Хетч, як гадаєте, можна поговорити
з Віктором наодинці?
Наодинці?
Ми б хотіли поговорити з Віктором
без підтримки такого експерта, як ви.
Утерли б носа професору Бредлі.
Професор Бредлі? Я не знаю професора Бредлі.
Брентлі. Вона…
вона хотіла сказати «Брентлі».
Хіба я не сказала «Брентлі»? Ні?
Вибачте, дурна я. Слова, літери.
Мабуть, нервую. Тобто, у захваті.
Так хочу поговорити з Віктором.
Бажано, як вона сказала, наодинці.
Так.
Чому ні?
У мене бунтарський настрій.
І треба дещо терміново перевірити, тож…
Звісно.
Наглядай за ними.
-Дуже вам дякуємо, докторе Хетч. -Дякую.
Не лякайте його.
Не торкайтеся.
Не передавайте йому нічого.
Стійте за півтора метра від ґратів.
Геть звідси.
Зрозуміло?
-Так, сер. -Так, сер.
Вікторе.
Тобі сьогодні пощастило!
До тебе гості.
Симпатичні.
У нього знову поганий настрій.
Розважайтеся.
Вікторе?
Мене звати Ненсі.
Ненсі Вілер.
А це…
Робін Баклі.
-Хочемо поговорити. -Я не спілкуюся з журналістами.
Хетч це знає.
Ми не журналісти.
Ми тут,
бо ми вам віримо.
І ще
нам потрібна допомога.
Те, що вбило вашу сім'ю,
повернулося.
-Уже спакувався? -Та я і не розпаковувався.
Дякую, до речі.
За що?
Що повернув до реальності. Я був жалюгідним ідіотом.
Я цього не казав.
І не треба було.
І щодо останніх кількох днів…
Нічого не кажи.
Я поводився з Од як придурок. Я це заслужив.
Ні.
Ні, ти нічого не заслужив.
Річ у тім, що минулий рік
був дивний.
Макс, Лукас і Дастін — вони чудові.
Фантастичні. Просто…
Це Хоукінс. Без тебе все інакше.
Мені здається, я надто хвилювався за Од
і, не знаю, може, втратив тебе чи щось таке.
Розумієш?
Я не знаю, що буде.
Але хай там як, нам треба триматися разом.
Гадаю, легше, якщо ми команда.
Друзі.
Найкращі.
Клас.
-Швидко. -До 30 хвилин.
-Гаразд. Ви готові? -Так.
Піца. Я відчиню.
Так, іду. Терпіння. Господи.
Вітаю.
-Що це було? -Чорт.
Будьте тут!
Назад!
-Що таке? -Назад!
-Чорт! -Треба тікати, негайно!
-Чорт! -Бігом!
Швидше!
Чорт! Там!
-За мною. -Добре.
Що відбувається?
Стійте там.
Пригніться!
Я стріляю, ви біжите!
Байєрсе, влаштовуєш вечірку, а мене не запрошуєш?
Це погано.
Це дуже погано, старий.
Зупини машину!
-Швидко! -Що в біса сталося?
-Швидше! -Це справжня кров?
-Їдь! -Добре. Гаразд.
Але… Боже мій. Чому в нього зброя?
-Їдь! -Так!
Дев'ятсот.
Сорок тисяч.
Усе на місці.
Тепер твоя черга.
Лети по Хоппера.
Добре.
Але спершу подзвоню Ензо.
Якщо ваш друг мертвий,
я зекономлю час і пальне.
Я жартую. Певен, він не мертвий.
Але мушу перевірити.
Не подобається він мені.
АРАХІСОВЕ МАСЛО
Швидше давай!
-Ворушися! -Швидше! Перебирай ногами.
Антонов, тебе до телефону.
Ти розумієш, що в нас утікач?
Кажуть, це терміново.
Волков, заміни мене.
-Алло? -Ензо. Це Юрій.
Чому ти телефонуєш? Ти здурів?
Я знаю. Пробач. Мусив повідомити,
що плани трішки змінилися.
Що? Що сталося?
Я щойно розмовляв
з твоїм начальником.
Дуже корисна розмова.
Виявляється, утікачі варті чималих грошей.
На підлогу! Швидко!
Тож Юрій подумав: «Може, залишити собі 40 тисяч і заробити ще?»
Ми так не домовлялися.
Але ця угода краща для Юрія, так?
А знаєш, хто коштує більше за в'язня-утікача?
Продажний охоронець.
Ах ти ж виродок.
Зрадник! Стояти!
А найдорожче коштують
американці,
яких розшукує КДБ.
Що таке? Назад!
А ти швидкий!
Давай!
Прощавай, Ензо.
Вибач, пташечко.
Я приготував надто міцну каву?
Не хвилюйся.
Ти скоро зустрінешся зі своїм американським хлопцем.
Дуже скоро.
Поверни тут.
Тут?
КЛАДОВИЩЕ РОАН-ГІЛЛ
-Макс? -Лукасе, зачекай у машині.
Макс, зачекай. Макс, прошу.
Вислухай мене. Будь ласка.
Я знаю, там щось сталося.
Це був Векна?
Я ж казала, зі мною все гаразд.
Ясно?
Наскільки можливо для того, кого скоро чекає жахлива смерть.
Макс…
можеш поговорити зі мною.
Так, я знаю.
Тоді чому ти мене відштовхуєш?
Послухай,
мені не потрібен лист.
Я не хочу листа.
Поговори зі мною.
Зі своїми друзями.
Ми тут.
Я тут.
Добре?
Я тут.
Зачекай у машині. Я ненадовго.
Його напад наша подруга описала як транс.
Як нічний кошмар наяву.
Тому ми думаємо, що він прийде по неї.
Те, що ми вам розповіли, схоже на те, що сталося з вашою сім'єю?
Вікторе.
-Я знаю, що це важко… -Ви нічого не знаєте!
Ваша правда.
Ми не знаємо. Тому ми тут.
Дізнатися, зрозуміти.
Нам треба знати, як ви вижили в ту ніч.
Вижив?
Ти це так називаєш?
Я вижив?
Ні, запевняю вас,
я досі в пеклі.
Я повернувся з війни, якихось 14 років.
Її прадядько помер, залишивши нам трохи грошей.
Вистачило, щоб купити новий дім,
нове життя.
-А я що казав? -Ого.
Це неймовірно.
Наче в казці.
Мрія.
Еліс, не бігай.
Він такий великий!
Гарно.
Так.
-Це був чудовий дім. -Так.
Еліс казала, що він наче з казки.
Еліс.
Ваша донька?
Так.
Але Генрі, мій…
мій хлопчик,
він був чутливою дитиною,
і я бачив, що він відчував, що щось не так.
У нас був місяць спокою в тому домі.
А потім почалося.
Мертві тварини,
покалічені, закатовані,
почали з'являтися біля нашого дому.
Кролики, білки, кури, навіть собаки.
Шеф поліції звинувачував дикого кота.
Це… був не дикий кіт.
Це було зло.
А зло — ні тварина, ні людина.
Це було
поріддя Сатани.
Демон.
І він був навіть ближче, ніж я думав.
Вікторе!
Моя сім'я почала стикатися
із цим демоном.
Кошмари.
Кошмари наяву.
Цей демон, здається, із задоволенням мучив нас.
Навіть бідну, невинну Еліс.
Еліс!
Усе гаразд, доню. Усе добре. Іди сюди.
Незабаром у мене почалися власні з ним зустрічі.
Гадаю,
у всякого зла
має бути дім.
І хоча в мене не було логічного пояснення, я…
я відчував цього демона,
завжди близько.
Я був переконаний, що він ховається,
причаївся,
десь у темному закутку нашого дому.
Він прокляв наше місто.
Прокляв наш дім.
Прокляв нас.
Час, погода й…
Першою він забрав Вірджинію.
Я намагався вивести дітей, врятувати їх.
Ну ж бо!
Кріле?
Кріле! Що тут сталося?
Але я повернувся у Францію, на війну.
Це був спогад.
Я думав, що там німецькі солдати.
Я наказав обстріляти дім.
Я помилився.
Цей демон
глузував з мене.
Я був упевнений, що він забере мене,
як забрав мою Вірджинію.
Але тоді…
я почув
інший голос.
Спершу я подумав, що це янгол.
Я пішов за нею,
щоб потрапити
в жахливіший кошмар.
Поки мене не було,
демон забрав моїх дітей.
Невдовзі після цього Генрі впав у кому.
Через тиждень він помер.
Я хотів приєднатися до них.
Я намагався.
Хетч спинив кровотечу.
Він не дозволив мені зустрітися з ними.
Янгол, за яким ви пішли,
хто вона?
Вікторе?
Вікторе.
Отримали, по що прийшли?
Я щойно мав дуже цікаву бесіду з професором Брентлі.
Може, поговоримо в моєму кабінеті,
поки чекатимемо на поліцію?
ВІЛЬЯМ ХАРГРОУВ, 29 БЕР 1967–4 ЛИП 1985 НЕ З НАМИ, АЛЕ В НАШИХ СЕРЦЯХ
«Любий Біллі, я не знаю, чи ти це почуєш.
Два роки тому я б сказала, що це смішно, неможливо.
Але це було до того, як я дізналася про інші виміри й чудовиськ,
тож я просто більше не думатиму, що щось знаю.
Відколи ти помер, стільки всього сталося.
Твій тато
зовсім розклеївся.
Вони з мамою почали сваритися.
Сильно.
Думаю, він не міг залишатися тут без тебе.
Він пішов.
Майже нічого не залишив мамі.
Вона працює на двох роботах, і ми переїхали в милий трейлерний парк.
Загалом,
відколи тебе не стало,
усе…
пішло шкереберть.
А найгірше те,
що я не можу сказати, чому ти помер.
Не можу сказати, що ти врятував Од.
Урятував мене.
Я постійно подумки прокручую цю мить.
Іноді я уявляю,
як біжу до тебе,
відтягую тебе.
Уявляю, що якби я це зробила,
ти був би живий.
І все було б…
усе знову було б добре.
Я уявляю, що ми…
ми могли б стати друзями.
Хорошими друзями, як…
як справжні брат і сестра.
І я знаю, що це тупо.
Ти мене ненавидів.
Я ненавиділа тебе.
Та я подумала, що, можливо…
ми б спробували ще раз.
Але так не сталося.
Я просто…
я стояла там
і дивилася.
Якийсь час я намагалася бути щасливою.
Нормальною.
Але я…
я думаю, що частина мене теж померла того дня.
Я нікому про це не казала.
Просто не можу.
Але мусила сказати тобі.
Поки не пізно.
Якщо ти це почуєш.
Я дуже сподіваюся, що почуєш.
Вибач.
Вибач, Біллі.
Люблю, твоя гівняна сестричка,
Макс».
Макс.
Вона там уже довго.
-Стіве, дай їй час. -Я дав, ясно?
Я це припиняю. Хоче адвоката — хай наймає.
Макс.
Час іти.
Макс?
Макс.
Макс!
Макс.
Я чекав на ці слова, Макс.
Я так довго чекав.
Отямся!
Агов!
Макс, отямся!
Макс! Отямся!
-Макс! -Щось не так.
Хлопці!
Макс…
Давай, отямся!
Але це була не повна правда, так?
Я думаю, що частина тебе,
захована десь глибоко,
хотіла, щоб я помер у той день.
Ти відчула полегшення.
Щастя.
-Біллі, це неправда. -Тому ти стояла там, Макс?
Нічого. Можеш визнати.
Більше ніякої брехні.
-Ніяких таємниць. -Це неправда, клянуся.
-Клянуся, це неправда. -Тому ти відчуваєш таку провину.
-Ні. -Тому ти ховаєшся від друзів.
-Тому ховаєшся від світу. -Ні.
І тому пізно вночі
ти іноді хочеш піти за мною.
На зустріч смерті.
-Тому я тут, Макс. -Ні.
-Покінчити з твоїми стражданнями. -Ні.
Час, Макс.
Час приєднатися
до мене.
Макс, забирайся звідти! Ти мене чуєш?
-Макс! -Забирайся!
Дзвони Ненсі та Робін!
Дзвони Ненсі та Робін! Бігом!
-Прошу, Макс! -Чорт!
Чорт!
Ненсі? Робін? Прийом? Червоний код. Прийом?
Чорт. Робін!
Ви не слухаєте. Наша подруга в небезпеці.
Ви думаєте, я вам повірю?
Це правда.
Розкажете цю сльозливу історію поліції.
-Рухайся. -Не чіпайте мене!
Віктор казав, що в ніч нападу в домі все ввімкнулося,
і конкретно згадав музику.
Грала музика.
А потім, коли ми запитали про янгола, він почав наспівувати.
Скажи на добраніч і поцілуй…
-«Dream a Little Dream of Me». -Елла Фіцджеральд.
-Голос янгола. -Так.
Хетч сказав, що музика зачіпає ділянки мозку, яких не дістають слова.
Може, це ключ, це вихід.
-Шлях до реальності. -Варто спробувати.
-Думаю, ми добіжимо. -Що?
До машини.
Попереджаю, у мене погана координація.
Я на пів року пізніше пішла, ніж інші діти.
-За мною. -Ні. Боже мій!
-Гей! -Ану поверніться!
Попелюшко, ти загубила туфельку!
Зупиніться!
Швидше!
Від мене не сховаєшся, Максін.
Хапайте її!
Бігом!
-Стійте! -Вони там!
Агов!
-Їдь! -Виходьте з машини.
Виходьте з машини.
От чорт!
Ти справді дивно бігаєш.
Робін, де ви? Червоний код. Повторюю, червоний код!
Дастіне, це Робін. Прийом.
Чорт. Нарешті!
Будь ласка, скажіть, що ви щось дізналися.
Лукасе!
Дастіне!
Лукасе, допоможи! Дастіне!
Макс, забирайся звідти!
-Ти чуєш… -Хлопці!
-Що це? -Її улюблена пісня?
-Нащо? -Якщо послухає…
Довго пояснювати. Яка її улюблена пісня?
Що ти тут робиш, Макс?
Повернися до мене.
Як тобі смерть, Макс?
Приєднаєшся до них?
Чорт!
Ні!
-Яка? -Зараз!
Лукасе, яка?
Яка її улюблена?
-Яка? -Тут! Знайшов!
-Дай сюди. -Вмикай!
-Навушники! -Негайно!
Макс!
Макс, отямся!
Макс!
Макс, ми тут!
-Макс! -Вони тобі не допоможуть, Макс.
Є причина,
яку ти від них приховуєш.
-Макс! -Макс, отямся!
Твоє
місце тут,
зі мною.
Тебе насправді тут нема.
Але я є, Макс.
Я є.
Макс!
Я не хочу листа.
Ми тут.
Я тут.
Макс!
Я тут, Макс. Я тут.
Усе гаразд.
Усе добре.
Я думав, ми тебе втратили.
-Я досі… Я досі тут. -Чорт.
Я досі тут.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин