‎Îmi pare rău, nu înțeleg nimic.
‎Ce se întâmplă în Hawkins? ‎Ce comite aceste crime?
‎- Asta încercăm să aflăm. ‎- Unde e Unșpe acum?
‎- Spre binele ei, e mai bine să nu știți. ‎- E complet aiurea!
‎Antrenamentul ăsta… ‎Cât va dura să-și recapete puterile?
‎- Câteva săptămâni, poate luni. ‎- Luni?
‎Agenții Harmon și Wallace vor sta cu voi.
‎Nu noi avem probleme.
‎- Avem prieteni în Hawkins! ‎- Am familia acolo!
‎Mă ocup de asta ‎până când e gata Unsprezece.
‎Până atunci, e vital să nu vorbiți ‎cu nimeni despre asta.
‎Nu! În niciun caz!
‎- Știu că e greu de înțeles. ‎- Nu e greu, e imposibil.
‎Există grupuri din guvern ‎care i se opun lui Unsprezece.
‎Care o caută chiar acum. ‎Nu putem risca să ajungă la voi.
‎Dacă află despre asta, ‎Unsprezece va fi în pericol.
‎Iar dacă ea e în pericol, ‎la fel sunt și prietenii voștri.
‎Și familia ta.
‎Și noi trebuie să credem ‎că voi sunteți cei buni? Oricine ați fi?
‎Suntem prieteni cu Owens.
‎Unsprezece a avut încredere în noi. ‎Acum, vă cerem să faceți la fel.
‎Asta e pentru tine.
‎DRAGĂ MIKE, AM PLECAT ‎SĂ REDEVIN SUPEREROINĂ. DE LA UNȘPE.
‎LICEUL HAWKINS ‎HAI, TIGERS!
‎Aici era.
‎Chiar aici.
‎O pendulă?
‎Părea foarte reală.
‎Când m-am apropiat, dintr-o dată…
‎- Max, ce e? ‎- Max?
‎…m-am trezit.
‎Parcă era în transă.
‎Exact cum a zis Eddie despre Chrissy.
‎Nu asta e partea cea mai rea.
‎Și Fred, și Chrissy ‎au venit la dna Kelley.
‎Amândoi aveau dureri de cap,
‎migrene de care nu puteau scăpa.
‎Aveau și coșmaruri,
‎nu puteau să doarmă.
‎Se trezeau uzi de transpirație.
‎Au început să vadă lucruri.
‎Chestii urâte.
‎Din trecutul lor.
‎Viziunile…
‎au devenit din ce în ce mai urâte, ‎până când…
‎totul s-a terminat.
‎Blestemul.
‎Chrissy avea migrene de o săptămână.
‎Fred, de șase zile.
‎Eu le am de cinci zile.
‎Nu știu cât timp mai am. Știu doar…
‎că Fred și Chrissy au murit ‎la 24 de ore de la prima viziune.
‎Iar eu am văzut ceasul ăla nenorocit…
‎Se pare că o să mor mâine.
‎Stați aici!
‎- Eu sunt! ‎- Lucas?
‎- Eu sunt! ‎- Ce-i în capul tău?
‎- Îmi pare rău. ‎- Te lăsam lat cu lampa!
‎Îmi pare rău.
‎Am pedalat 13 kilometri.
‎Lăsați-mă puțin. Frățioare!
‎- Avem un Cod Roșu. ‎- Ce?
‎Dustin…
‎Jason, Patrick și Andy au luat-o razna.
‎Vor să-l prindă pe Eddie ‎și cred că tu știi unde e.
‎Ești în mare pericol.
‎Bine. Da, asta e supernasol, ‎dar avem probleme mai mari decât Jason.
‎UN SERIAL NETFLIX
‎CAPITOLUL PATRU: DRAGĂ BILLY
‎- Scumpo, deschizi tu? ‎- Sunt ocupată!
‎Am zis să deschizi.
‎E incredibil!
‎Bună! Lucas e acasă?
‎Negativ.
‎Știi cumva unde e?
‎Trebuia… să ieșim în oraș.
‎Să ieșiți? ‎Și-a redus pretențiile după Max.
‎Scuze!
‎Ești surioara ‎care joacă Dungeons & Dragons?
‎De ce întrebi?
‎Îl știi pe Dustin Henderson?
‎Dacă-l știu? Am sângerat împreună. ‎Probabil că e cu iubitul tău îmbârligător.
‎Dacă și când îl găsești pe Lucas,
‎spune-i că-l acopăr de două zile.
‎O zi costă zece dolari ‎și se aplică dobândă.
‎Dobânda e de 7,9% pe zi.
‎Încă o săptămână ‎și o să-mi cumpere o consolă Nintendo
‎și jocul ‎Duck Hunt.
‎- Unde naiba e Sinclair? ‎- O să aflăm.
‎Am fost duși de nas.
‎VICTOR CREEL DECLARĂ: ‎DEMON STRĂVECHI UCIDE O FAMILIE
‎Fiți sinceri!
‎Înțelegeți ceva de aici?
‎- Nu. ‎- E foarte clar.
‎E clar? Pe bune?
‎Ce nu înțelegi?
‎Cei blestemați de Vecna au murit, ‎mai puțin Creel, tipul găsit de Nancy.
‎E unicul supraviețuitor. ‎Știe cum poate fi învins blestemul.
‎Presupunând că a fost blestemat. ‎Nu știm asta.
‎Cum să fi existat Vecna în anii '50? ‎Nu are sens.
‎Din ce știm, ‎Unsprezece nu a creat Lumea Răsturnată.
‎A deschis o poartă către ea. Probabil ‎că Lumea Răsturnată există de mii de ani.
‎De milioane. Poate, dinainte de dinozauri.
‎- Dinozauri? Ce… ‎- Bine.
‎Dacă portalul nu exista în anii '50, ‎cum a trecut Vecna?
‎- Și cum trece acum? ‎- De ce acum?
‎De ce atunci? ‎Apare în anii '50, ucide o familie,
‎apoi zice: „Mi-ajunge” și dispare?
‎După 30 de ani, ucide adolescenți ‎la întâmplare? Nu ține.
‎Clar pe naiba.
‎Zău, Henderson, ‎puțină modestie nu ți-ar face rău.
‎Scuze!
‎Aveți idee ce scrie?
‎A dormit vreun pic?
‎Oare…
‎tu ai dormi?
‎Așadar…
‎avem un plan.
‎Colegii lui Nancy de la ziar
‎ne-au făcut studente-vedetă ‎la psihologie, la Notre Dame.
‎- Eu sunt Ruth. ‎- Eu, Rose.
‎Ruth?
‎PSIHOLOGIE ‎MEDIA: 3,9
‎- Bună medie! ‎- Mersi.
‎Am cerut aprobare la Pennhurst ‎să vorbim cu Victor Creel
‎pentru o lucrare despre schizofrenie.
‎Au refuzat.
‎Dar ne vedem cu directorul la 15:00.
‎Trebuie doar să-l vrăjim ‎să ne lase să vorbim cu Victor.
‎Poate anulăm blestemul lui Max.
‎Da, legat de asta…
‎Am căutat și noi date ‎despre Victor Creel și…
‎Avem întrebări.
‎- Multe. ‎- Și noi.
‎- Să sperăm că Victor are răspunsuri. ‎- Stați puțin!
‎Unde e dosarul meu?
‎Delirezi dacă crezi că fac iar pe dădaca.
‎Nu mai sunt copii. Iar Max e în pericol.
‎- Trebuie să stea cu cineva. ‎- De ce cu mine?
‎Doamne, ai un poster cu Tom Cruise!
‎Ai un poster cu Tom Cruise.
‎E vechi.
‎- Nu atinge nimic! ‎- Nu pot face nimic aici, Nance.
‎V-aș putea ajuta cu directorul ospiciului.
‎Nu știu… și eu pot fi fermecător.
‎Ne trebuie alt fel de farmec.
‎Voiam să zic…
‎Am căutat azi-noapte. ‎Se pare că dr. Hatch
‎e membru emerit ‎al Asociației Psihiatrilor Americani
‎și profesor invitat la Harvard.
‎E un tip învățat și stilat.
‎Ca să-l câștigăm, ‎trebuie să-i arătăm că suntem la fel.
‎Că, la fel ca el, ‎suntem dedicate cercetării academice.
‎Fir-aș a naibii! E o mică balerină aici.
‎Cercetare academică? ‎Asta îți inspiră ea? Da…
‎Nu, dar…
‎așa va fi.
‎Te rog, zi-mi că e o glumă.
‎E ocupat întruna.
‎Am greșit ceva? ‎Zice să formez unu, apoi numărul…
‎- Vorbești cu copiii mai târziu. ‎- Nu înțeleg de ce e ocupat.
‎Joyce, în viață, poți să întârzii uneori.
‎La dentist, ‎la tăierea moțului, cui îi pasă?
‎Micul idiot n-o să știe.
‎În cazul unei răscumpărări însă,
‎cred că trebuie neapărat
‎să nu întârzii deloc.
‎- Scuze, sunt foarte încordat. ‎- Se vede.
‎Mergi spre vest, prin pădure. ‎E o biserică cu acoperiș gri.
‎Aștepți înăuntru. Yuri vine acolo.
‎Ai vești de la el?
‎Da, au ajuns aseară. ‎Se întâlnesc cu Yuri curând.
‎Dacă totul merge bine, mâine ești acasă ‎și mănânci la Enzo's cu femeia ta sexy.
‎Nu e femeia mea.
‎Sigur că nu. Te salvează din prietenie.
‎Ascultă, americanule!
‎Nu-ți face prea multe speranțe!
‎M-am gândit mult ‎și cred că ai șanse de succes
‎cam 2%.
‎Nu pari agitat, americanule. ‎Sunt impresionat.
‎Ești șmecher.
‎Ca Steve McQueen. Regele carcerei, nu?
‎Sper că nu.
‎Sigur că nu. ‎Regele carcerei s-a întors în carceră.
‎Trebuie să fii mai bun decât McQueen azi.
‎M-am răzgândit.
‎Îți dau șanse…
‎de 1%.
‎E prietenul nostru băgăreț. Unde?
‎Nu la față.
‎Sigur că nu. ‎Ca să arăți bine pentru femeia ta.
‎Nu e femeia mea!
‎E uimitor că atâția oameni ‎pot păstra liniștea…
‎Unde te duci?
‎Îmi iau ceva de băut.
‎E voie? Cum funcționează ‎arestul la domiciliu?
‎Nu ești arestat.
‎Corect!
‎Sunteți aici ca să ne protejați.
‎Și ca să vă uitați la televizor.
‎PIZZA SURFER BOY ‎LA UȘA TA ÎN 30 DE MINUTE!
‎Nu cred că s-au gândit bine.
‎Dacă durează câteva luni ‎și nimeni nu poate vorbi cu noi,
‎o să intre toți în panică.
‎Cred că mama are deja un atac de panică.
‎Și Hawkins? Doamna aia zicea ‎că gestionează situația.
‎Ca și cum poți face asta fără Unșpe!
‎- Adică… ‎- Da.
‎Degeaba te uiți întruna la aia, ‎n-o să se schimbe.
‎Da. Ai dreptate.
‎Înainte să vină polițiștii, ‎m-am certat urât cu Unșpe.
‎Noi nu ne certam.
‎Adică, ne-am mai contrazis ‎pe prostii, pe chestii stupide.
‎Dar… acum a părut ceva mai matur.
‎A părut de-adevăratelea.
‎O ceartă după care nu te mai împaci.
‎Trebuia să spun ceva ‎și, dacă aș fi spus acel lucru,
‎poate că ar fi vrut să fiu cu ea, ‎oriunde ar fi.
‎Nu. Ascultă, Mike.
‎O să o revezi.
‎Orice n-ai spus acum, ‎îi poți spune atunci.
‎- Nu-i așa? ‎- Ba da.
‎Nu pățește nimic.
‎Nu e în Hawkins. ‎Asta ar trebui să ne îngrijoreze.
‎- N-ai încredere în Owens? ‎- Nu e asta. Nu știu.
‎A fost bun cu noi și cu Unșpe, ‎dar n-a putut să mă protejeze.
‎Voi m-ați salvat. Voi.
‎- Se pare că tot în noi e baza. ‎- Nu e mereu așa?
‎De-asta nu putem rămâne aici.
‎Ascultați-mă!
‎Să presupunem ‎că prietenii lui Owens spun adevărul.
‎Dacă sunăm la Hawkins, alertăm armata ‎și o punem în pericol pe Unșpe.
‎Bine. Atunci, mergem acolo.
‎- La Hawkins? ‎- Cum?
‎De ce vă temeți? De Pic și Poc de dincolo? ‎Moțăie uitându-se la golf.
‎- Jonathan, n-avem nici mașină, nici bani. ‎- Chemăm pe cineva să ne ducă.
‎Fără bani.
‎Scuze, domnule?
‎Domnule?
‎Ce e?
‎Ne e foame.
‎Aș mânca și eu.
‎Vine valul! ‎Pizza Surfer Boy, Argyle la telefon.
‎Totul e proaspăt la Surfer Boy, ‎mai puțin ananasul,
‎care e la conservă.
‎Dar tot vă recomand ‎să aruncați niște ananas pe pizza.
‎Cum? E scârbos să pui fructe pe pizza? ‎Încercați, înainte să refuzați.
‎Alo?
‎- Știu că mă priviți. ‎- Poftim?
‎- Ziceai că vrei ceva? ‎- Stăm degeaba.
‎Nu știu cum credeți că mă protejați ‎de Vecna uitându-vă în ceafa mea.
‎- Acum mă puteți privi. ‎- Mersi.
‎Scuze.
‎Pentru tine.
‎- Pentru tine. ‎- Mersi.
‎Și pentru tine.
‎Pe astea, dați-le lui Mike, Unșpe și Will.
‎Dacă îi mai vedeți.
‎Ce faceți? Nu acum. Nu le deschideți.
‎Nu… Bine.
‎Scuze, ce e asta?
‎Este…
‎E o asigurare.
‎Pentru mai târziu.
‎Dacă nu reușim.
‎Stai… Max, o să rezolvăm.
‎Nu!
‎Nu vreau să mă încurajezi ‎și să-mi spui că se va rezolva.
‎Mi s-a spus asta toată viața ‎și aproape niciodată n-a fost așa.
‎Niciodată nu e așa.
‎Sigur că nemernicul m-a ales pe mine.
‎Trebuia să mă aștept.
‎Din estul orașului, ‎bate până la Pennhurst?
‎- Sigur că da. ‎- Ce-i cu estul orașului?
‎Nu!
‎Max, fii serioasă!
‎Nu glumesc. Nu te duc nicăieri.
‎Dacă crezi că o să-mi petrec ‎poate ultima mea zi
‎în cloaca din subsolul lui Mike, ‎ești nebun.
‎Ori mă duci unde vreau, ori mă legi, ‎ceea ce înseamnă răpire de minor.
‎Și dacă mai trăiesc, Steve, ‎jur că te dau în judecată.
‎Deschide ușa!
‎Nu.
‎Am un avocat bun.
‎Henderson, ar fi bine ca aparatul ăla ‎să bată până la Pennhurst.
‎PENNHURST ‎SPITAL DE BOLI MINTALE
‎Nu pot să respir în asta ‎și mă mănâncă peste tot.
‎Confortul nu e totul.
‎Suntem studente. ‎Venim direct de la un brunch elegant.
‎Sutienul ăsta mă ciupește de sâni.
‎Bine. Mă lași pe mine să vorbesc? ‎E posibil să faci asta?
‎Nu e doar posibil, ci și inevitabil. ‎În scurt timp, o să mor sufocată.
‎Media 3,9.
‎Amândouă!
‎Impresionant.
‎Avem și o recomandare ‎de la dl profesor Brantley.
‎Da, îl cunosc pe Larry. Chiar foarte bine.
‎Știți cum se spune.
‎„Cine nu poate să facă, predă.”
‎Da, exact de asta suntem aici.
‎În sala de curs învățăm doar teorie.
‎Vă înțeleg eforturile.
‎Dar există o procedură ‎în cazul pacienților ca Victor.
‎E nevoie de o cerere.
‎Apoi, vi se face o evaluare, ‎după care consiliul ia o decizie.
‎Sunteți dezamăgite.
‎Dar putem face un tur al spitalului.
‎Ați putea vorbi cu câțiva pacienți ‎care nu sunt periculoși.
‎Ne-ar plăcea foarte mult,
‎dar…
‎trebuie să terminăm lucrarea ‎luna viitoare.
‎Și nu mai aveți timp.
‎A cui e vina?
‎A noastră, desigur.
‎- Îmi cer scuze… ‎- Nu-ți cere scuze, Ruth. Las-o baltă.
‎Am făcut cerere acum câteva luni ‎și am fost refuzate.
‎Am făcut altă cerere. Un nou refuz.
‎Am venit aici într-un ultim efort ‎să ne salvăm teza.
‎Chiar aș vrea… Nu pot să respir în asta.
‎Rose, poate că ar trebui ‎să mergi afară să iei aer.
‎Poate că da, Ruth. ‎Încep să cred că totul e o mare greșeală.
‎Îmi ies bube. Mă dor sânii și… ‎Uite adevărul, Anthony. Pot să-ți zic așa?
‎Nu-s hainele mele. Le-am împrumutat, ‎fiindcă voiam să ne iei în serios.
‎Nimeni nu ia fetele în serios ‎în domeniul ăsta. Deloc.
‎Nu ne potrivim, se pare. ‎Dar vrei să auzi o poveste?
‎În 1978, în tabăra de vară,
‎Drew, consiliera noastră, ‎ne-a spus celor din cabana C
‎povestea adevărată a lui Victor Creel.
‎Iar micul Petey McHew… ‎Îl știi pe Petey, nu-i așa?
‎Sigur.
‎Da. Micul Petey McHew a început să plângă.
‎Hiperventilare totală.
‎Nimeni n-a mai dormit ‎câteva săptămâni. Nici eu.
‎Dar nu de frică, ‎ci fiindcă mă întrebam întruna:
‎„Ce l-ar putea face pe un om ‎să comită asemenea fapte?”
‎Alți copii se visau astronauți, ‎baschetbaliști, vedete rock.
‎Eu mă visam în locul tău. ‎Voiam să fiu în locul tău.
‎Așa că, iartă-mă dacă fac ‎orice-mi stă în putere,
‎inclusiv să port ținuta asta ridicolă,
‎ca să pot vorbi cu omul ‎care mi-a aprins pasiunea
‎și să aflu mai multe despre mintea lui ‎bolnavă, dar absolut fascinantă.
‎E adevărat, nu avem toate documentele,
‎dar nu-mi spune ‎că plângăciosul de Petey McHew
‎n-ar fi intrat imediat la Victor ‎dacă ar fi cerut politicos.
‎Știm amândoi că așa ar fi fost.
‎Așadar…
‎zece minute cu Victor.
‎Atât cer.
‎Revin în 30 de minute.
‎Dacă ceva merge prost, ‎să știi că am centura neagră la karate.
‎E cineva?
‎E cineva aici?
‎Alo!
‎Alo…
‎Cine sunteți?
‎Îl căutăm pe Yuri.
‎De ce vreți să-l vedeți pe Yuri?
‎E vorba…
‎E o chestiune personală. Yuri e aici?
‎Îmi pare rău.
‎Nu știu cum să vă spun, ‎dar ați întârziat cu o zi.
‎- Poftim? ‎- Vedeți stricăciunile astea?
‎Yuri a fost să vadă urși polari.
‎Apoi, urșii au intrat în avion,
‎l-au tras afară pe Yuri și l-au ucis.
‎- Nu se poate… ‎- Ba da.
‎Îi plăceau mult urșii. I-au frânt inima.
‎De fapt, i-au sfâșiat-o cu ghearele.
‎V-am făcut-o! V-am făcut-o bine de tot!
‎Eu sunt Yuri.
‎- Tu ești Joycey? ‎- Joyce.
‎- Și tu? ‎- Murray.
‎- Murray? ‎- Da.
‎Yuri, Murray…
‎- Rimează. ‎- Da, am auzit.
‎Aici sunt 40.000 de dolari, ‎conform înțelegerii.
‎Îmi place mirosul banilor dimineața.
‎Da…
‎Sper că nu vă supărați dacă-i număr.
‎Păreți oameni drăguți, de încredere.
‎Așa părea și fratele meu… ‎până mi-a furat nevasta!
‎Săraca păsărică, a înghețat.
‎Vă rog, luați niște cafea. E caldă.
‎O să dureze o vreme.
‎De ce te uiți la mine? ‎Te-am întrebat ceva!
‎Mișcă-te, putoare!
‎American nebun!
‎Stai! Înapoi!
‎Înapoi!
‎Rupt…
‎Nu pot munci.
‎- Munca. ‎- Stai acolo!
‎Unde e americanul?
‎Ai grijă, americanule…
‎Ce crezi că faci, americanule?
‎Ridică-te!
‎În picioare!
‎Mâinile.
‎Mâinile!
‎Magazia de unelte! De-acolo s-a auzit!
‎Deschide!
‎Deschide ușa!
‎Deschide!
‎Împingeți! Mai repede!
‎Fugiți!
‎Acolo!
‎Să nu ajungă la copaci!
‎Șanse de 1%.
‎Să fiu al naibii!
‎- Repede, Mayfield! ‎- Douăzeci de secunde.
‎Chestia aia are baterii?
‎Nu mă mai obosesc să-ți răspund.
‎- Da, are baterii. ‎- Am înțeles.
‎TATA ‎BUNICA
‎MAMA
‎Mamă!
‎Bună! Credeam că ești cu prietenii tăi.
‎Da, eram. Adică sunt.
‎Nu lucrezi azi?
‎Dl Bradely mi-a dat drumul mai devreme. ‎Mai termin din treburi.
‎Am lăsat niște scrisori în casă.
‎Pentru tine, bunica și unchiul Jack.
‎Și pentru tata.
‎Dacă-l găsești.
‎Scrisori? Nu înțeleg.
‎Am vrut…
‎Cu toate crimele care au avut loc…
‎Știu că sună stupid, dar m-am gândit:
‎„Dacă mi se întâmplă ceva?”
‎Max, scumpo, nu ți se întâmplă nimic.
‎Știu, dar dacă mi s-ar întâmpla…
‎Sunt multe lucruri ‎pe care vreau și am nevoie să le spun.
‎- Îmi promiți că le dai scrisorile? ‎- Max, mă sperii.
‎- N-ai de ce. ‎- Se întâmplă ceva?
‎- Nu. ‎- Sigur, scumpo?
‎Nu. Ai dreptate. ‎N-o să pățesc nimic. E o prostie.
‎Max, draga mea…
‎E în regulă.
‎N-o să se întâmple nimic rău, scumpo.
‎Îți promit.
‎Nimic nemeritat.
‎Mamă, dă-mi drumul!
‎Mamă? Dă-mi drumul.
‎Maxine,
‎crezi că niște scrisori
‎o să îndrepte lucrurile?
‎Ai distrus totul.
‎Billy!
‎Timpul tău aproape că s-a terminat.
‎Dă-mi drumul!
‎A durat mai mult de 20 de secunde.
‎- Stai. Ai pățit ceva? ‎- N-am nimic. Să mergem!
‎- S-a întâmplat ceva? ‎- Putem pleca?
‎Aici sunt grădinile. ‎Sunt frumoase, nu-i așa?
‎Au voie afară două ore pe zi.
‎- Nu pot să evadeze? ‎- Ar putea.
‎Dar cei mai mulți vor să fie aici.
‎Le place aici.
‎Aceasta e o zonă foarte căutată, ‎camera de muzică.
‎Am descoperit că muzica are efect calmant ‎asupra minților zdruncinate.
‎Cântecul potrivit,
‎mai ales dacă are ‎și o însemnătate personală,
‎poate fi un ajutor semnificativ.
‎Pentru unii însă, nu există tratament.
‎SALON CU REGIM JURIDIC ‎ACCES PERMIS CU AUTORIZAȚIE
‎Dr. Hatch, credeți că ar fi posibil
‎să vorbim cu Victor singure?
‎Singure?
‎Ne-ar plăcea provocarea ‎de a vorbi singure cu el,
‎fără siguranța oferită ‎de prezența unui expert.
‎Am avea ce-i spune profesorului Bradley.
‎Bradley? Nu cunosc ‎niciun profesor Bradley.
‎Brantley! Ea… a vrut să zică Brantley.
‎N-am zis Brantley? Ce-am zis?
‎Scuze, m-am pierdut. Cuvinte, litere…
‎Sunt cam agitată. Adică nerăbdătoare.
‎Nerăbdătoare să vorbesc cu Victor.
‎De preferat, cum a zis și ea, singure?
‎Da.
‎De ce nu?
‎Mi-ați trezit spiritul rebel.
‎Oricum, trebuie să verific ‎o chestiune urgentă, așa că…
‎Sigur că da.
‎Supraveghează-le!
‎- Mulțumim, ‎- Mulțumim, dle doctor Hatch.
‎Nu-l speriați!
‎Nu-l atingeți!
‎Nu-i dați nimic!
‎Nu vă apropiați ‎la mai puțin de 1,5 metri de gratii.
‎Plecați!
‎E clar?
‎- Da, domnule. ‎- Da.
‎Victor!
‎E ziua ta norocoasă! Ai vizitatori.
‎Vizitatoare drăguțe.
‎E în toane proaste. Distracție plăcută!
‎Victor?
‎Numele meu e Nancy.
‎Nancy Wheeler.
‎Ea e…
‎Robin Buckley.
‎- Avem niște întrebări. ‎- Nu vorbesc cu reporteri. Hatch știe.
‎Nu suntem reporterițe.
‎Suntem aici…
‎fiindcă te credem.
‎Și fiindcă…
‎avem nevoie de ajutorul tău.
‎Ceea ce ți-a ucis familia s-a întors.
‎- Ai și împachetat? ‎- Da. De fapt, n-am despachetat.
‎- Mersi. ‎- Pentru ce?
‎Că mi-ai băgat mințile în cap. ‎Îmi plângeam de milă ca un idiot.
‎- N-am spus asta. ‎- Nu era nevoie.
‎În legătură cu ultimele zile…
‎Nu trebuie să zici nimic. ‎Am fost nesimțit cu Unșpe.
‎- Am meritat-o. ‎- Ba nu.
‎N-ai meritat nimic.
‎Adevărul e că anul ăsta care a trecut ‎a fost foarte ciudat.
‎Adică Max, Lucas și Dustin sunt grozavi.
‎Sunt grozavi, dar…
‎Hawkins nu e la fel fără tine.
‎Simt că m-am gândit prea mult la Unșpe
‎și parcă te-am pierdut pe tine.
‎Are sens ce zic?
‎Habar n-am ce-o să se întâmple.
‎Dar orice-ar fi, ‎cred că trebuie să lucrăm împreună.
‎Ne va fi mai ușor în echipă.
‎Prieteni.
‎Prieteni buni.
‎Super!
‎Super.
‎- Ce rapid! ‎- În 30 de minute.
‎- Sunteți gata? ‎- Da.
‎A venit pizza. Deschid eu.
‎Vin! Ai răbdare! Iisuse!
‎Salutare!
‎Ce-a fost asta? Rămâneți aici!
‎- Înapoi! ‎- Ce se întâmplă?
‎- La dracu'! ‎- Trebuie să plecăm!
‎- La dracu'! ‎- Du-te!
‎Treceți aici!
‎Acolo!
‎Urmați-mă!
‎La dracu'!
‎Dumnezeule!
‎Stați acolo!
‎Jos!
‎Eu trag, voi fugiți!
‎Byers, frate, dai petrecere ‎și nu mă inviți?
‎Nu e frumos!
‎Nu e frumos deloc, frate.
‎Oprește mașina!
‎- Haideți! ‎- Ce se întâmplă?
‎- Pornește! ‎- Ăla e sânge adevărat?
‎- Pornește! ‎- Da, bine.
‎Doamne, ce face cu pușca aia?
‎- Pornește! ‎- Da!
‎Patruzeci de mii. ‎Voilà!‎ Sunt toți aici.
‎Acum e rândul tău.
‎Du-te și adu-l pe Hopper.
‎Așa o să fac. Întâi, îl sun pe Enzo.
‎Dacă prietenul vostru e mort, ‎fac economie de efort și combustibil.
‎Glumesc! Sigur nu e mort. ‎Totuși, trebuie să verific.
‎Nu-mi place tipul.
‎UNT DE ARAHIDE CREMOS
‎Antonov, e pentru tine.
‎Știi că ne-a evadat un om?
‎Zice că e urgent.
‎Alo?
‎Enzo, Yuri la telefon.
‎De ce mă suni aici? Ai înnebunit?
‎Da, îmi pare rău. Voiam să știi
‎că s-a schimbat puțin planul.
‎Ce? Ce s-a întâmplat?
‎Am vorbit cu directorul lagărului.
‎A fost interesant.
‎Se pare că prizonierii evadați ‎valorează o grămadă de bani.
‎Yuri s-a gândit: „De ce să nu țin ‎cei 40.000 și să mai iau ceva în plus?”
‎Nu așa a fost înțelegerea.
‎Dar așa e mai bine pentru Yuri.
‎Știi ce valorează ‎mai mult decât prizonierii evadați?
‎Gardienii corupți.
‎Ce-ai făcut?
‎Iar cel mai mult valorează
‎americanii pe care-i vrea KGB-ul.
‎La revedere, Enzo!
‎Îmi pare rău, păsărică.
‎Am făcut cafeaua prea tare?
‎Nu-ți face griji.
‎O să te întâlnești curând ‎cu iubitul tău american.
‎Foarte curând.
‎Aici.
‎Aici?
‎CIMITIRUL ROANE HILL
‎- Max? ‎- Lucas, te rog, așteaptă în mașină.
‎Max, așteaptă! Max, te rog.
‎Ascultă-mă, te rog.
‎Ai pățit ceva cât ai fost cu mama ta.
‎A fost Vecna?
‎Ți-am zis, mă simt bine.
‎Ai înțeles?
‎Atât cât poate fi cineva ‎care are în față o moarte groaznică.
‎Max…
‎știi că poți vorbi cu mine.
‎Nu-i așa?
‎- Da, știu asta. ‎- Atunci, de ce mă respingi mereu?
‎Ascultă, n-am nevoie de o scrisoare.
‎Nu vreau o scrisoare.
‎Vorbește cu mine! Cu prietenii tăi.
‎Suntem aici.
‎Eu sunt aici.
‎Înțelegi?
‎Sunt aici.
‎Du-te în mașină. Nu durează mult.
‎Atacul lui a fost descris ‎de prietena noastră ca o transă.
‎Ca un coșmar trăit cu ochii deschiși.
‎De-asta credem că ea urmează.
‎Seamănă ceva din ce ți-am spus ‎cu ce i s-a întâmplat familiei tale?
‎Victor…
‎- Știu că e greu… ‎- Nu știți nimic!
‎Ai dreptate.
‎Nu știm. De-asta suntem aici.
‎Să învățăm, să înțelegem.
‎Vrem să știm cum ai supraviețuit atunci.
‎Am supraviețuit?
‎Așa numiți voi asta?
‎Oare am supraviețuit?
‎Nu, vă asigur, sunt încă în iad.
‎Mă întorsesem din război ‎cu vreo 14 ani în urmă.
‎Un frate al bunicului ‎ne lăsase o mică avere.
‎Am putut să ne cumpărăm o casă nouă ‎și să avem o nouă viață.
‎Ce ți-am zis?
‎E extraordinară!
‎Parcă e din povești.
‎E un vis.
‎- Alice, nu alerga! ‎- E foarte mare!
‎- E frumoasă. ‎- Da.
‎Era o casă magnifică.
‎Alice zicea că e din povești.
‎Alice. Fiica ta?
‎Da.
‎Dar Henry…
‎băiatul meu,
‎era un copil sensibil.
‎Am văzut că simțea că ceva e în neregulă.
‎Am avut o lună de pace în casa aceea.
‎Apoi a început.
‎Animale moarte,‎ ‎mutilate, torturate
‎au început să apară lângă casa noastră.
‎Iepuri, veverițe, găini, chiar și câini.
‎Șeriful a zis că era vorba ‎de o pisică sălbatică.
‎Asta… nu era pisică sălbatică.
‎Era ceva diabolic.
‎Ceva diabolic, nici animal, nici om.
‎Era întruparea Satanei.
‎Un demon. Era mai aproape decât credeam.
‎Victor!
‎Familia mea a început să vadă lucruri ‎pe care acest demon le materializa.
‎Aveau coșmaruri.
‎Coșmaruri ce păreau reale.
‎Se pare că demonului îi plăcea ‎să ne tortureze.
‎Chiar și pe inocenta Alice.
‎Alice!
‎E în regulă, draga mea. Vino aici.
‎Nu după mult timp, ‎am început să am și eu vedenii.
‎Presupun că orice rău ‎trebuie să aibă o casă.
‎Deși nu aveam nicio explicație logică,
‎simțeam că acest demon
‎e mereu în apropiere.
‎Am devenit convins că se ascundea,
‎că-și avea culcușul,
‎într-un cotlon al casei noastre.
‎Pusese un blestem pe orașul nostru.
‎Ne blestemase casa.
‎Ne blestemase pe noi.
‎Timpul, vremea și…
‎Pe Virginia a luat-o prima.
‎Am încercat ‎să-i scot afară pe copii, să-i salvez.
‎Haide!
‎Creel!
‎Creel, ce s-a întâmplat aici?
‎Dar am ajuns înapoi în Franța, în război.
‎Era o amintire.
‎Crezusem că sunt soldați germani înăuntru.
‎Am ordonat bombardarea casei.
‎Mă înșelasem.
‎Demonul ăsta mă tachina.
‎Eram sigur că mă va lua,
‎așa cum o luase pe Virginia mea.
‎Apoi…
‎am auzit o altă voce.
‎La început, am crezut că e un înger.
‎Am urmat-o
‎și m-am trezit
‎într-un coșmar mult mai urât.
‎Cât fusesem absent, ‎demonul îmi luase copiii.
‎Henry a intrat în comă la scurt timp.
‎După o săptămână, a murit.
‎Am vrut să mă alătur lor.
‎Am încercat!
‎Hatch a oprit hemoragia.
‎Nu m-a lăsat să merg alături de ei.
‎Îngerul pe care l-ai urmat…
‎Cine era?
‎Victor?
‎Victor!
‎E așa cum credeați că e?
‎Am avut o discuție interesantă ‎cu profesorul Brantley.
‎Vom continua discuția în biroul meu,
‎cât așteptăm să vină poliția.
‎WILLIAM HARGROVE ‎PLECAT DINTRE NOI, NICIODATĂ UITAT
‎„Dragă Billy, nu știu dacă poți auzi asta.
‎Acum doi ani, aș fi spus: ‎«E ridicol, absurd.»
‎Asta era înainte să aflu ‎despre realități alternative și monștri,
‎așa că… n-o să mai presupun că știu ceva.
‎S-au întâmplat multe de când ai plecat.
‎Tatăl tău…
‎a fost distrus.
‎El și mama au început să se certe.
‎Certuri urâte.
‎Cred că nu suporta să stea aici fără tine.
‎Așa că a plecat.
‎Nu i-a lăsat mamei prea mulți bani.
‎Ea și-a luat încă o slujbă și ne-am mutat ‎în «frumosul» parc de rulote de la Kerley.
‎Practic,
‎de când ai plecat,
‎totul a fost…
‎un dezastru.
‎Partea cea mai rea e ‎că nu pot spune nimănui de ce ai murit.
‎Nu le pot spune că ai salvat-o pe Unșpe.
‎Că mi-ai salvat viața.
‎Revăd acel moment mereu în minte.
‎Uneori, mă imaginez
‎alergând spre tine
‎și trăgându-te de acolo.
‎Îmi imaginez că, dacă făceam asta,
‎ai fi încă aici.
‎Și totul ar fi…
‎Totul ar fi bine din nou.
‎Îmi imaginez…
‎că am fi devenit prieteni.
‎Prieteni buni.
‎Ca niște frați adevărați.
‎Știu că asta e o prostie.
‎Mă urai.
‎Și eu te uram.
‎Dar m-am gândit că poate…
‎am fi putut încerca din nou.
‎Dar nu s-a întâmplat așa.
‎Eu…
‎am stat acolo
‎și am privit.
‎O vreme, am încercat să fiu fericită.
‎Normală.
‎Dar…
‎cred că și o parte din mine ‎a murit în ziua aceea.
‎N-am spus nimănui asta.
‎Nu pot.
‎Dar trebuia să-ți spun ție.
‎Până nu e prea târziu.
‎Presupunând că auzi asta.
‎Sper din toată inima că auzi.
‎Îmi pare rău.
‎Îmi pare foarte rău, Billy.
‎Cu dragoste, surioara ta de rahat,
‎Max.”
‎Max…
‎Gata, a trecut prea mult.
‎- Mai las-o! ‎- Am lăsat-o, Sinclair.
‎Gata. Să vorbească cu avocatul dacă vrea.
‎Max!
‎E timpul să plecăm.
‎Max?
‎Max!
‎Max…
‎Aștept de mult să aud aceste cuvinte, Max.
‎Am așteptat foarte mult.
‎Trezește-te!
‎Max, revino-ți!
‎Max, trezește-te!
‎- Max! ‎- S-a întâmplat ceva.
‎Băieți!
‎Haide, trezește-te!
‎Dar n-a fost tot adevărul, nu-i așa, Max?
‎Eu cred că există o parte, ‎undeva în adâncul tău,
‎care voia ca eu să mor atunci.
‎O parte care a simțit ușurare.
‎Fericire.
‎- Billy, nu e adevărat. ‎- De-asta ai stat pe loc, nu-i așa, Max?
‎E în regulă. Acum, poți să recunoști.
‎Nu mai minți!
‎- Nu te mai ascunde! ‎- Nu e adevărat, jur!
‎- Jur că nu e adevărat. ‎- De-asta simți atâta vină.
‎- Nu. ‎- De-asta te ascunzi de prieteni.
‎- Te ascunzi de toată lumea. ‎- Nu.
‎Și de-asta, în toiul nopții, ‎ți-ai dorit uneori să mă urmezi.
‎Să mă urmezi în moarte.
‎- De-asta sunt aici, Max. ‎- Nu.
‎- Să-ți curm suferința pentru totdeauna. ‎- Nu.
‎E timpul, Max.
‎E timpul
‎să mi te alături.
‎Max, ieși de acolo! Mă auzi?
‎- Max! ‎- Ieși de acolo!
‎Vorbește cu Nancy și Robin!
‎- Du-te! ‎- Te rog, Max!
‎La dracu'!
‎Nancy, Robin, sunteți pe recepție? ‎Avem un Cod Roșu!
‎Robin!
‎Nu ne ascultați. ‎Prietena noastră e în pericol.
‎Vă așteptați ‎să mai cred ceva din ce spuneți?
‎E adevărul.
‎Puteți încerca ‎să-i impresionați pe polițiști.
‎- Mergi mai departe. ‎- Nu mă atinge!
‎Victor a zis că atacul a pornit aparatele,
‎dar a insistat pe muzică, ‎a zis că se auzea muzică.
‎Când l-am întrebat despre înger, ‎a început să fredoneze.
‎- Spune-mi noapte bună… ‎- „Dream a little dream of me”.
‎- Ella Fitzgerald. ‎- O voce de înger.
‎Hatch a zis că muzica ajunge în creier ‎unde nu ajung cuvintele.
‎Poate că e un colac de salvare.
‎- Către realitate. ‎- Merită încercat.
‎- Nu ne ajung. ‎- Poftim?
‎Până la mașină.
‎Te avertizez ‎că nu mă coordonez deloc bine.
‎Am învățat să merg ‎cu șase luni întârziere.
‎- Ia-te după mine! ‎- Dumnezeule!
‎Stați!
‎Cenușăreaso, ți-ai pierdut pantoful!
‎Dumnezeule!
‎Nu te poți ascunde de mine, Maxine.
‎Doamne!
‎Opriți-vă!
‎Stai!
‎- Pornește! ‎- Oprește! Coborâți din mașină!
‎Coborâți din mașină!
‎Oprește!
‎Frățioare!
‎Chiar că alergi ciudat.
‎Robin, unde naiba sunteți? ‎Avem un Cod Roșu! Repet, Cod Roșu!
‎Dustin, sunt Robin. Te ascultăm.
‎La dracu', în sfârșit!
‎Vă rog, spuneți-mi că ați aflat ceva!
‎Lucas!
‎Dustin!
‎Lucas, te rog, ajută-mă! Dustin!
‎Max, trebuie să ieși!
‎- Mă auzi… ‎- Băieți!
‎- Ce e? ‎- Ce cântec îi place?
‎- De ce? ‎- Robin a zis…
‎E prea mult de explicat. ‎Ce cântec îi place?
‎Ce cauți aici, Max?
‎Întoarce-te la mine!
‎Ce părere ai despre ei, Max?
‎Ți-ar plăcea să li te alături?
‎La dracu'!
‎- Hai odată! ‎- Gata!
‎Lucas, care e?
‎Ce cântec îi place?
‎- Care? ‎- Aici. Ăsta e!
‎- Dă-mi-o! ‎- Dă-i drumul!
‎Căștile! Acum!
‎Max!
‎Max, trezește-te!
‎Max!
‎- Max, suntem aici! ‎- Max!
‎Ei nu te pot ajuta, Max.
‎Există un motiv ‎pentru care te ascunzi de ei.
‎- Max! ‎- Max, trezește-te!
‎Locul tău e aici, cu mine.
‎Tu nu ești aici.
‎Ba da, Max.
‎Sunt.
‎Max!
‎Nu vreau o scrisoare.
‎Suntem aici.
‎Eu sunt aici.
‎Max!
‎Sunt aici, Max! Sunt aici.
‎E în regulă.
‎S-a terminat.
‎Credeam că te-am pierdut.
‎- Sunt… încă aici. ‎- Frățioare!
‎Sunt încă aici.
‎Subtitrarea: Dan Ilioiu