Beklager. Jeg forstår ikke noen ting.
Hva er det som skjer i Hawkins? Hva forårsaker disse drapene?
-Det er det vi prøver å finne ut av. -Hvor er Ell nå?
-Det er best at dere ikke vet det. -Dette er galskap!
Hvor lenge vil det ta for Ell å få kreftene tilbake?
-Uker eller måneder. -Måneder?
Frem til da vil Harmon og Wallace bli hos dere.
-Vi er ikke i fare. -Våre venner bor i Hawkins.
-Familien min bor i Hawkins. -Jeg tar kontrollen til Elleve er klar.
I mellomtiden er det avgjørende at dere ikke prater med noen om dette.
Nei. Aldri i livet.
-Jeg vet det er vanskelig å forstå. -Det er umulig.
Det er fraksjoner i regjeringen som motarbeider Elleve,
som faktisk leter etter henne nå. Vi kan ikke risikere kontakt.
Om de finner ut dette her, setter det Elleve i fare.
Om Elleve er i fare, så er vennene deres og familien det også.
Skal vi bare stole på at dere er de snille?
Hvem enn dere er?
Vi er venner av Owens.
Elleve stolte på oss.
Nå ber vi dere om det samme.
Til deg.
KJÆRE MIKE, JEG HAR DRATT FOR Å BLI SUPERHELT IGJEN. ELL
HEIA TIGERS!
Den var her.
Akkurat her.
En bestefarsklokke?
Det var så virkelig.
Og da jeg kom nærmere, så…
-Kom igjen, Max. -Max?
…våknet jeg.
Det var som om hun var i en transe.
Akkurat som det Eddie sa skjedde med Chrissy.
Det er ikke det verste.
Fred og Chrissy ba Miss Kelley om hjelp.
Begge fikk ofte hodepine, fæl hodepine som ikke ble borte.
Og så var det marerittene
og søvnløsheten.
De våknet i kaldsvette.
Så begynte de å se ting.
Grusomme ting.
Fra fortiden.
Disse synene ble bare verre og verre, til…
…alt tok slutt.
Vecnas forbannelse.
Chrissy begynte å få hodepine for en uke siden.
Fred, for seks dager siden.
Jeg har hatt hodepine i fem dager.
Jeg vet ikke hvor lenge jeg har igjen. Jeg vet bare
at både Fred og Chrissy døde under et døgn etter sitt første syn.
Og jeg så den pokkers klokka, så…
…jeg skal visst dø i morgen.
Bli her.
-Det er meg! -Lucas?
-Det er meg. -Hva feiler det deg?
-Unnskyld. -Jeg kunne dælja deg med lampen!
Beklager.
Jeg har syklet 13 kilometer.
Gi meg et øyeblikk. Satan.
-Vi har en kode rød. -Hva?
Dustin.
Jeg var med Jason, Patrick og Andy. De har gått av skaftet.
De prøver å ta Eddie, og de tror du vet hvor han er.
Du er i enorm fare.
Greit. Det suger, men vi har større problemer nå.
EN NETFLIX-SERIE
-Kan du åpne, skatt? -Jeg er opptatt!
Åpne, sa jeg.
Helt utrolig.
Hei sann. Er Lucas hjemme?
Negativt.
Vet du hvor han er?
Vi skulle gå ut…
Gå ut? Han har senket kravene siden Max.
Beklager.
Du er lillesøsteren som spiller D&D, hva?
Bryr det deg?
Kjenner du Dustin Henderson?
Kjenner ham? Jeg har blødd med ham. Han er sikkert med den utro typen din.
Hvis og når du finner Lucas,
si til ham at jeg har dekket for ham i to dager nå.
Hver dag koster ti spenn, med rente.
En daglig rente på 7,9 %.
En uke til, så kjøper han meg en forbaska Nintendo, med Duck Hunt.
Hvor er Sinclair?
Det er det vi skal finne ut.
Vi har blitt lurt, gutter.
VOLDELIG MORDER GÅR LØS I HAWKINS
Ok, vær ærlig.
Forstår dere noe av dette her?
-Nei. -Ganske enkelt.
Er det enkelt, du?
Hva forvirrer deg?
Alle Vecna har forbannet, har dødd, bortsett fra gamle Victor Creel.
Bare han har overlevd. Han vet hvordan man slår Vecna.
Ja, om han ble forbannet, noe vi ikke vet engang.
Hvordan kan Vecna ha eksistert på 50-tallet?
Elleve skapte ikke Opp Ned, så vidt vi vet. Hun åpnet en port til det.
Opp Ned har sikkert funnes i tusenvis av år. Millioner.
Sikkert før dinosaurene.
-Dinosaurene? Hva… -Ok.
Men om en port ikke fantes på 50-tallet, hvordan kom Vecna gjennom?
-Og hva med nå? -Og hvorfor nå?
Og hvorfor da? Hopper ut på 50-tallet, dreper en familie.
"Det holder." Og så forsvinner han bare?
For å komme tilbake 30 år senere og drepe noen tenåringer? Nei.
Enkelt meg i ræva.
Henderson, du kunne hatt godt av å være litt ydmyk nå og da.
Beklager.
Aner dere hva hun skriver?
Har hun sovet?
Altså…
…hadde du?
Ok, så, vi har en plan.
Takket være Nancys avishjelpere er vi nå Notre Dames beste psykologistudenter.
-Jeg er Ruth. -Jeg er Rose.
Ruth?
Ruth.
-Bra gjennomsnittskarakter. -Takk.
Vi ringte Pennhurst og sa at vi ville snakke med Creel
for en oppgave om paranoide schizofrene…
-De sa nei. -Men vi skal møte sjefen klokken 15.
Nå må vi bare sjarmere ham og overtale ham til å la oss møte Victor.
Så kan vi kanskje hjelpe Max.
Ja, apropos det.
Vi har også undersøkt Victor Creel, og vi har noen spørsmål.
-Mange spørsmål. -Vi også. Vi håper Victor har svarene.
Vent litt.
Hvor er min?
Ikke søren om jeg sitter barnevakt igjen.
De er ikke barn mer, og Max er i stor fare.
-Hun må ha folk med seg. -Men hvorfor meg?
Herregud, du har en Tom Cruise-plakat.
Du har en Tom Cruise-plakat.
Den er gammel. Bare…
-Kan du bare ikke røre noe? -Jeg kan ikke gjøre noe her.
Jeg kan hjelpe dere med sykehussjefen. Jeg kan skru på sjarmen min.
-Ikke det vi trenger. -Au.
Nei, jeg…
Jeg gravde litt i går, og det viser seg at denne dr. Hatch
er et anerkjent medlem av den amerikanske psykiatriforeningen
og foreleser på Harvard.
Han er verdensvant. Om vi skal vinne hans tillit, må han tro at vi er det også.
At vi er ekte akademiske vitenskapsfolk.
Fy flate. Det er en liten ballerina oppi her.
Akademisk vitenskapsperson? Virker hun som det for deg?
Nei, men…
…hun vil det.
Si at du tuller nå.
Det er fortsatt opptatt.
Gjorde jeg noe galt? Det står trykk på 1, og så nummeret, som…
-Ring ungene senere. -Jeg forstår ikke hvorfor det er opptatt.
Joyce, det er visse ting man kan komme for sent til i livet.
En tannlegetime.
Bursdagen til en ettåring, for den lille idioten vil aldri huske det.
Men når man har et løsepengemøte,
tror jeg at man bør komme presis.
-Beklager. Jeg er veldig nervøs. -Tydeligvis.
Gå vest, gjennom skogen. Du vil se en kirke med grått tak.
Gå inn og vent. Yuri møter deg der.
Har du hørt fra ham?
Ja, de kom i går kveld.
De skal møte Yuri snart.
Om alt går bra, er du hjemme i morgen og spiser på Enzo's med din sexy kvinne.
Hun er ikke min kvinne.
Selvfølgelig ikke. Hun redder deg på grunn av vennskap.
Kjapp dere!
Hør her, amerikaner, ikke legg for mye håp i denne drømmen.
Jeg har tenkt lenge på dette, og jeg gir deg odds
på 50 mot én.
Du virker ikke nervøs. Jeg er imponert.
Du er ganske så kul.
Som Steve McQueen. Cooler King.
Håper ikke det.
Nei, for Cooler King ble bare Cooler igjen.
Så du må være bedre enn McQueen i dag.
Jeg har ombestemt meg.
Nå gir jeg deg odds
på 100 mot én.
Vår nysgjerrige venn. Hvor skal jeg slå deg?
Bare ikke ansiktet.
Så klart ikke. Må være snerten for dama di.
Hun er ikke dama mi.
Få opp farta, svin! Opp med deg!
Kjapp deg!
Neste.
Opp med farta.
Neste.
-Neste. -Kom igjen, ræva i gir.
Det er utrolig at så mange folk kan være så stille…
Hvor skal du?
Jeg henter meg noe å drikke.
Er det lov, eller… Hvordan funker denne husarresten?
-Du er ikke arrestert. -Stemmer, det.
Nei, dere kom for å beskytte oss.
Og se på TV, tydeligvis.
PIZZA LEVERT VARM PÅ DØREN, 30 MINUTTER ELLER MINDRE!
Det er ikke så gjennomtenkt.
Om dette foregår i månedsvis og folk ikke får tak i oss, så vil de frike ut.
Mamma har sikkert panikkanfall allerede.
Og hva med Hawkins? Den dama skal liksom ta kontroll.
Som om du kan få kontroll på noe av dette uten Ell.
Ja.
Om du stirrer på det, så vil det ikke endre seg.
Nei.
Nei, du har rett.
Før purken kom, så hadde Ell og jeg en stor krangel.
Vi krangler aldri. Vi har kranglet før, men det var bare teite krangler.
Men denne føltes bare mer voksen.
Den føltes mer ekte.
En krangel du ikke kan komme deg fra.
Kanskje jeg skulle sagt noe, og om jeg hadde sagt det,
så hadde hun ønsket å ha meg ved sin side.
Nei. Hør her, Mike.
Du får se henne igjen, og så kan du si det du ikke sa da.
-Ok? -Ja.
Hun klarer seg.
Hun er ikke i Hawkins. Det er det vi burde bekymre oss for.
-Stoler du ikke på Owens? -Nei. Jeg vet ikke.
Han har vært grei mot oss og Ell, men han beskyttet ikke meg.
Det var dere som reddet meg. Det var dere.
Ser ut som det er opp til oss igjen.
Det er det alltid, hva?
Det er derfor vi ikke kan bli her.
Hør her.
La oss anta at vennene til Owens snakker sant.
Vi kan ikke ringe Hawkins uten å varsle militæret og sette Ell i fare.
Greit. Da får vi dra til dem.
-Dra til Hawkins? -Hvordan?
Hva er dere redd for? Knoll og Tott der ute?
-De dupper av mens de ser på golf. -Vi har verken bil eller penger.
Da haiker vi.
På billig vis.
Unnskyld meg, sir?
Unnskyld meg?
Hva?
Vi er sultne.
Jeg kunne spist.
Surf's up. Surfer Boy Pizza, Argyle snakker.
Vi lager alt ferskt, bortsett fra ananas, som kommer fra en boks.
Men jeg anbefaler fortsatt å slenge på saftig ananas på pizzaen.
Er frukt på pizza ekkelt, sier du?
Bare prøv, det er ikke tøv.
Hallo?
-Jeg vet dere stirrer. -Hva?
-Trengte du noe? -Vi bare henger.
Hvordan øynene deres i bakhodet mitt skal beskytte meg for Vecna, vet ikke jeg.
-Dere kan se på meg nå. -Takk. Beklager.
Til deg.
-Til deg. -Takk.
Og deg.
Og gi disse til Mike, Ell og Will.
Om dere får tak i dem igjen.
Hva gjør du? Du kan ikke åpne det nå.
Ikke… Ok.
Hva er dette for noe?
Det er…
I verste fall.
Til etterpå.
Om ting ikke går bra.
Hei, Max, ting skal gå bra.
Nei. Du må ikke berolige meg nå og si at alt ordner seg.
Folk har sagt det hele livet mitt, og det stemmer nesten aldri.
Det stemmer aldri.
Selvfølgelig forbanner den kødden meg.
Skulle sett det komme.
Om vi drar til Øst-Hawkins, vil den nå Pennhurst da?
-Så klart. -Hvorfor snakker vi om Øst-Hawkins?
Nei.
Max. Seriøst. Jeg tuller ikke. Jeg kjører deg ingen steder.
Om du tror jeg skal tilbringe min siste dag
i kjelleren til Mike Wheeler, så har du mistet grepet.
Enten så kjører du meg, eller så binder du meg fast, som er kidnapping.
Om jeg lever i enda en dag, Steve, skal jeg reise sak mot deg.
Åpne døren.
Nei.
Jeg kjenner en god advokat.
Henderson, det er best den super-radioen din når Pennhurst.
PENNHURST SINNSSYKEHUS
Jeg får ikke puste i denne, og jeg klør. Jeg klør overalt.
Det handler ikke om komfort.
-Ok? Vi er akademikere. -Som kommer rett fra påskebrunsj.
Og denne BH-en klyper meg i puppene.
Kan du bare la meg prate? Om det er mulig?
Det er ikke bare mulig, det er uunngåelig. For snart dør jeg av kvelning.
Gjennomsnittskarakter 3,9.
Begge to.
Imponerende.
Og dette er en anbefaling fra professor Brantley.
Jeg kjenner Larry. Ganske godt, faktisk.
Du vet hva de sier.
"De som ikke kan gjøre, lærer bort."
Ja, det var derfor vi kom.
Vi kan bare lære så mye i et klasserom.
Og jeg forstår problemet.
Men vi har protokoll for å besøke pasienter som Victor.
Dere må søke om det.
Så må vi undersøke dere, og deretter vil styret ta en avgjørelse.
Jeg ser at dere er skuffet.
Jeg gir dere gjerne en omvisning.
Kanskje dere kan få prate med noen lavsikkerhetspasienter.
Det gjør vi veldig gjerne.
Det er bare at oppgaven vår har frist neste måned.
Og dere har ikke mer tid. Hvem sin feil er det?
Vår. Så klart.
Og jeg beklager…
Ikke beklag, Ruth. Glem det.
Vi søkte for flere måneder siden og fikk nei.
Så prøvde vi igjen, og fikk nei.
Å komme hit var vårt siste forsøk på å redde oppgaven.
Og jeg får ikke puste i denne greia.
Rose, kanskje du burde gå ut og trekke litt luft.
Kanskje det, Ruth, for jeg begynner å tro at hele greia var en kolossal tabbe.
Jeg får utslett. Jeg har vondt i puppene.
Og helt ærlig, Anthony, så er ikke dette mine klær.
Jeg lånte dem fordi jeg ville at du skulle ta oss på alvor.
For ingen tar jenter på alvor på dette feltet.
Vi ser ikke rett ut for jobben. Men kan jeg fortelle deg noe?
I 1978 var jeg på sommerleir.
Rådgiveren min Drew fortalte meg og alle i hytte C
sannheten om Victor Creel-massakren.
Og lille Petey McHew… Du kjenner Petey, Ruth?
Selvfølgelig.
Ja. Lille Petey McHew begynte å grine der og da.
Ren hyperventilering. De andre fikk ikke sove i flere uker. Ikke jeg heller.
Ikke fordi jeg var redd. Jeg var besatt av spørsmålet:
"Hva kunne drive et menneske til å begå så ufattelige ting?"
De andre ville bli astronauter, basketspillere, rockestjerner.
Men jeg ville bli deg.
Så tilgi meg om jeg gjør alt jeg kan, inkludert å gå i dette fjollete antrekket,
for å få prate med mannen som vekket min lidenskap
og lære litt mer om hvordan hans forskrudde,
men fascinerende hjerne fungerer.
Så ja, vi har ikke offisielle papirer, men ikke si at den sippeungen Petey McHew
ikke hadde fått møte Victor på et blunk om han spurte pent.
Vi vet begge at han hadde det.
Så…
Ti minutter med Victor.
Det er alt jeg ber om.
Jeg er tilbake om 30.
Om ting går skeis, burde jeg nevne at jeg har sort belte i karate.
Hallo?
Hall…
Hvem er dere?
Vi ser etter Yuri.
Hvorfor vil dere treffe Yuri?
Det er faktisk…
Det er privat. Er Yuri her?
Jeg beklager.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal si dette, men dere kom en dag for sent.
-Hva? -Ser dere skaden på skroget?
Yuri dro på tur for å kikke på isbjørner.
Så kom bjørnene inn i flyet,
dro ham ut av cockpiten og drepte ham.
-Nei. -Jo.
Og han elsket bjørner. De knuste hjertet hans.
Eller slo hull på det med bjørneklørne sine.
Jeg lurte dere. Jeg lurte dere godt.
Jeg er Yuri.
-Du må være Joycey? -Bare Joyce.
-Og du er? -Murray.
-Murray? -Ja.
Yuri. Yuri, Murray.
-Vi rimer. -Ja. Jeg hører det.
Førti tusen amerikanske dollar, som lovet.
Jeg elsker lukten av kontanter om morgenen.
Akkurat.
Jeg håper det går bra at jeg teller.
Dere to virker som hyggelige, pålitelige folk.
Men det gjorde broren min også før han stjal kona mi!
Stakkars snuppa, du er kald.
Bare ta kaffe. Fortsatt varm.
Dette kan ta en stund.
Hvorfor stirrer du på meg?
Jeg spør deg!
Gå, for helvete!
Opp med farten, jævel!
Kom igjen!
Gale amerikaner.
Hei! Tilbake!
Tilbake!
Ødelagt…
Funker ikke.
Bli der.
Hvor er amerikaneren?
Pass opp, amerikaner.
Hvor har du tenkt deg, amerikaner?
Reis deg.
Reis deg!
Hender.
Hender!
DYNAMITT
Skuret! Det kom fra skuret!
Åpne opp!
Åpne døren!
Fortsett å dytte! Fort!
Løp!
Dit!
Ikke la ham nå trærne.
Hundre mot én.
Fy flate.
-Vær rask, Mayfield. -Tjue sekunder.
Den har batterier, ikke sant?
Jeg svarer ikke på det.
-Ja, den har batterier. -Skjønte det.
PAPPA BESTA
MAMMA
Mamma.
Hei. Jeg trodde du var med vennene dine.
Ja, jeg var det. Jeg er det. Skal ikke du være på jobb?
Mr. Bradley lot meg gå hjem tidlig, så jeg gjør litt husarbeid.
Jeg la igjen noen brev inne.
Til deg og besta og onkel Jack.
Og pappa. Om du finner ham.
Brev? Jeg forstår ikke.
Jeg bare…
Med alle drapene og alt, så…
Jeg vet det er teit, men jeg begynte å tenke:
"Hva om noe skjer med meg?"
Max, kjære, ingenting vil skje deg.
Jeg vet. Men om det gjorde det…
Det er så mye jeg vil si og trenger å si.
-Lover du at du leverer brevene? -Max, du skremmer meg.
-Jeg vil ikke det. -Skjer det noe?
-Nei. -Gjør det, kjære?
Nei. Du har rett. Det går sikkert bra. Jeg er bare teit.
Max. Kjære deg.
Det går så bra.
Ingenting kommer til å skje, skatt.
Jeg lover.
Ikke noe du ikke fortjener.
Mamma, slipp meg.
Mamma? Slipp meg.
Maxine.
Du tror at noen brev vil gjøre alt bra igjen?
Du har ødelagt alt.
Din tid er nesten forbi.
Slipp meg!
Det var lenger enn 20 sekunder.
Jøss. Går det bra?
Det går bra. Bare kjør.
-Skjedde det noe? -Kan vi bare dra?
Dette er hagen vår. Vakker, ikke sant?
Vi lar dem gå ut to timer om dagen.
Kan de ikke rømme?
De kan det.
Men de fleste velger å bli.
De liker seg her.
Dette er et populært område. Lytterommet.
Vi fant ut at musikk har en beroligende effekt på ødelagte sinn.
Den rette sangen, spesielt en som betyr noe personlig,
kan vise seg å være et viktig virkemiddel.
Men vi har også dem som ikke kan hjelpes.
KRIMINELL AVDELING TILLATELSE KREVES
Dr. Hatch, tror du vi muligens kunne snakket med Victor alene?
Alene?
Vi hadde elsket utfordringen med å snakke med Victor
uten sikkerhetsnettet til en ekspert som deg.
Så kan vi virkelig vise professor Bradley.
Professor Bradley? Jeg kjenner ikke en Bradley.
Brantley. Hun mente å si Brantley.
Sa jeg ikke Brantley?
Beklager, teite meg. Ord, bokstaver.
Jeg er bare nervøs. Spent, mener jeg.
Så spent på å få prate med Victor.
Aller helst, som hun sa, alene?
Ja.
Hvorfor ikke?
Dere tok meg i et rebelsk humør.
Og det er noe viktig som jeg må sjekke uansett, så…
Greit.
Hold et øye med dem.
-Tusen takk, dr. Hatch. -Takk.
Ikke skrem ham.
Ikke rør ham.
Ikke gi ham noe.
Stå to meter unna gitteret.
Kom deg vekk.
Er det forstått?
-Ja, sir. -Ja, sir.
Victor.
I dag er lykkedagen din!
Du har besøk.
Skikkelig pent også.
Han må være i et av sine humør. Kos dere.
Victor?
Jeg heter Nancy.
Nancy Wheeler.
Og dette er…
Robin Buckley.
-Vi har noen spørsmål. -Jeg prater ikke med reportere.
Vi er ikke reportere.
Vi er her fordi
vi tror deg.
Og fordi
vi trenger din hjelp.
Hva enn som drepte familien din… Vi tror det er tilbake.
-Pakket allerede? -Ja, jeg pakket aldri ut.
Takk, forresten.
For hva da?
For å prate meg til fornuft. Jeg var en patetisk idiot.
Jeg sa ikke det.
Du måtte ikke det.
Og forresten, de siste dagene…
Du må ikke si noe.
Jeg var en dust mot Ell. Jeg fortjente det.
Nei.
Nei, du fortjente ingenting.
Sannheten er at hele det siste året har vært merkelig, ikke sant?
Og Max og Lucas og Dustin er kjempekule.
De er kjempebra, men…
Hawkins er ikke den samme uten deg.
Jeg føler at jeg kanskje var for urolig for Ell,
og at jeg kanskje har mistet deg eller noe.
Gir det mening?
Jeg aner ikke hva som vil skje nå.
Men hva enn det er, så burde vi gjøre det sammen.
Det blir lettere om vi er et team.
Venner.
Bestevenner.
Kult.
-Det gikk fort. -Tretti minutter eller mindre.
-Er dere klare? -Ja.
Pizzatid. Jeg tar det.
Jeg kommer. Slapp av, da.
Hallo der.
-Hva var det? -Pokker.
Bli her!
Gå tilbake!
-Hva skjer? -Tilbake!
-Pokker! -Vi må stikke nå!
-Helvete! -Gå! Løp!
Fort dere!
Helvete!
Følg meg.
Hva er det som skjer?
Bli der.
Ned!
Jeg skyter, dere løper!
Har Byers fest uten å invitere meg, eller?
Det er ikke kult.
Det er fanken meg ikke kult.
Stopp bilen!
-Løp! -Hva skjer nå?
-Kjør! -Er det ekte blod?
-Kjør! -Ok. Greit.
Men… Hvorfor holder han en pistol?
-Kjør! -Å ja!
Førti tusen.
Wow, alt er der.
Ok, nå er det din tur.
Dra og hent Hopper.
Jeg skal det. Men først ringer jeg Enzo.
Om din venn er død, kan jeg spare krefter og drivstoff.
Jeg tuller. Han er sikkert ikke død.
Men jeg burde sjekke.
Jeg liker ham ikke.
PEANØTTSMØR
Fortere, kom igjen!
Kom igjen, da.
-Kjapp deg! -Kom igjen, få opp farta.
Antonov, telefon til deg.
Forstår du at noen har rømt?
De sier det haster.
Volkov, ta plassen min.
Hallo?
Enzo. Det er Yuri.
Hvorfor ringer du meg her? Er du gal?
Jeg vet. Jeg beklager. Jeg ville bare si at det er
en liten endring i planene.
Hva har skjedd?
Jeg har snakket med din direktør.
Det var en produktiv samtale.
Det viser seg at rømte fanger er verdt ganske mye penger.
Så Yuri tenker: "Hvorfor ikke beholde de 40 tusen og tjene litt ekstra?"
Det var ikke avtalen.
Men det er bedre for Yuri, sant?
Og vet du hva som er enda mer verdt enn rømte fanger?
Korrupte vakter.
Din jævel.
Og det som er verdt mest av alt,
er amerikanere etterlyst av KGB.
Farvel, Enzo.
Beklager, snuppelura mi.
Var kaffen din for sterk?
Ta det med ro.
Du får møte din amerikanske kjæreste veldig snart.
Veldig snart.
Ta av her.
Her?
ROANE HILL KIRKEGÅRD
-Max? -Lucas, bare vent i bilen.
Max, vent. Vær så snill.
Bare hør på meg.
Jeg vet noe skjedde med moren din.
Var det Vecna?
Jeg sa det går bra.
Ok?
Så bra som det kan gå når man er på vei mot en grusom død.
Max…
Du vet du kan prate med meg.
Ikke sant?
Ja, jeg vet det.
Så hvorfor dytter du meg unna?
Hør her, jeg trenger ikke et brev.
Jeg vil ikke ha et brev.
Bare snakk med meg.
Med vennene dine. Vi er her.
Jeg er her.
Ok?
Jeg er her.
Bare vent i bilen. Det går fort.
Når han angriper, har vår venn beskrevet det som en transe.
Som et våkent mareritt.
Det er derfor vi tror at hun er hans neste offer.
Minner noe av det deg om det som skjedde med familien din?
Victor.
-Jeg vet at det er vanskelig… -Du vet ingenting!
Du har rett.
Vi vet ikke. Det er derfor vi kom.
For å lære og forstå.
Vi må vite hvordan du overlevde den natten.
Overlevde?
Er det det du kaller dette?
Overlevde jeg?
Nei, dere kan være sikre på at jeg fortsatt er i helvete.
Det var 14 år siden jeg kom tilbake fra krigen.
Hennes grandonkel hadde dødd og etterlot seg en liten formue.
Nok til å kjøpe et nytt hjem og et nytt liv.
-Hva sa jeg? -Wow.
Dette er utrolig.
Det ser ut som et eventyr.
En drøm.
-Alice, ikke løp. -Det er så stort!
Dette er fint.
Ja.
-Det var et praktfullt hjem. -Ja.
Alice sa at det så ut som det var fra et eventyr.
Alice. Var det datteren din?
Ja.
Men Henry…
Gutten min var et følsomt barn,
og jeg så at han kjente at noe var galt.
Vi hadde en måned med fred i det huset.
Og så begynte det.
Døde dyr, skamferte og torturerte,
begynte å dukke opp ved huset.
Kaniner, ekorn, kyllinger, selv hunder.
Politisjefen skyldte angrepene på en villkatt.
Dette var ingen villkatt.
Dette var en ondskap.
Verken dyr eller menneske.
Dette var
Satans yngel.
En demon.
Og den var nærmere enn jeg trodde.
Victor!
Familien min begynte å møte på ting som ble manet frem av demonen.
Mareritt.
Våkne, levende mareritt.
Denne demonen fikk glede av å torturere oss.
Selv stakkars uskyldige Alice.
Alice!
Det var ikke lenge før jeg begynte å møte på ting selv.
Jeg antar at all ondskap
må ha et hjem.
Selv om jeg ikke hadde en rasjonell forklaring på det,
så kunne jeg føle at denne demonen alltid var i nærheten.
Jeg ble overbevist om at den lå i skjul og ventet,
et sted i skyggene i vårt hjem.
Den hadde forbannet vår by.
Den hadde forbannet vårt hjem.
Forbannet oss.
Tid, vær og…
Den tok Virginia først.
Jeg prøvde å få barna ut og redde dem.
Kom igjen!
Creel.
Creel, hva har skjedd?
Men jeg var tilbake i Frankrike, i krigen.
Det var et minne.
Jeg trodde tyskerne var på innsiden.
Jeg beordret bombardering.
Jeg tok feil.
Denne demonen hånet meg.
Og jeg var sikker på at den ville ta meg, akkurat som den tok min Virginia.
Men så…
…hørte jeg…
…en annen stemme.
Først trodde jeg at det var en engel.
Og jeg fulgte etter henne,
men så befant jeg meg plutselig
i et mye verre mareritt.
Mens jeg var vekk, hadde demonen tatt mine barn.
Henry havnet i koma kort tid etter.
En uke senere døde han.
Jeg prøvde å bli med dem.
Jeg prøvde.
Hatch stoppet blødningen.
Han lot meg ikke bli med dem.
Engelen du fulgte etter,
hvem var hun?
Victor?
Victor.
Er han alt dere håpte på?
Jeg hadde en spennende samtale med professor Brantley.
Kanskje vi skal slå av en prat på kontoret mitt mens vi venter på politiet.
BORTE, MEN IKKE GLEMT
"Kjære Billy, jeg vet ikke om du engang kan høre dette.
For to år siden hadde jeg sagt at det var latterlig og umulig.
Men det var før jeg fant ut om alternative dimensjoner og monstre,
så jeg skal bare slutte å anta at jeg vet noe som helst.
Så mye har skjedd siden du dro.
Faren din var…
…helt ødelagt.
Han og mamma begynte å krangle.
Skikkelig ille.
Jeg tror ikke han holdt ut å være her uten deg.
Så han dro.
Han etterlot ikke mamma så mye.
Hun har en ekstrajobb, og vi flyttet til den fine trailerparken ved Kerley.
I bunn og grunn,
siden du dro,
så har alt vært…
…en katastrofe.
Og det verste er at jeg ikke kan si til noen hvorfor du er borte.
Jeg kan ikke si at du reddet Ells liv.
At du reddet mitt liv.
Jeg ser det øyeblikket igjen og igjen i hodet mitt.
Noen ganger ser jeg for meg at jeg løper bort til deg
og drar deg vekk.
Jeg tenker at om jeg hadde det,
så hadde du vært her ennå.
Og alt hadde vært…
Alt hadde vært greit igjen.
Jeg tenker at vi…
At vi hadde kunnet bli venner.
Gode venner, som…
…ekte søsken.
Og jeg vet at det er teit.
Du hatet meg.
Jeg hatet deg.
Men jeg trodde kanskje at vi kunne prøve igjen.
Men det skjedde ikke.
Jeg bare…
Jeg sto der…
…og så på.
I en stund prøvde jeg å være lykkelig.
Normal.
Men jeg…
Jeg tror at en del av meg også døde den dagen.
Og jeg har ikke sagt dette til noen.
Jeg bare kan ikke.
Men jeg måtte si det til deg.
Før det er for sent.
Om du engang kan høre dette.
Det håper jeg virkelig at du kan.
Unnskyld.
Jeg er så lei for det, Billy.
Hjertelig hilsen din drittlillesøster,
Max."
Max.
Det har gått lang nok tid.
-Steve, gi henne tid. -Jeg har gjort det.
Jeg bestemmer. Hun kan skaffe advokat om hun vil.
Max.
På tide å stikke.
Max?
Max.
Max!
Max.
Jeg har ventet på å høre de ordene, Max.
Jeg har ventet så lenge.
Våkne opp!
Hei!
Max, våkne opp!
Max! Våkne opp!
-Noe er galt. -Max!
Dere!
Men det var vel ikke hele sannheten, Max?
Jeg tror det er en del av deg dypt inni deg
som ville at jeg skulle dø den dagen. Kanskje den til og med ble lettet.
Glad.
-Nei, Billy, det er ikke sant. -Det var derfor du bare sto der.
Det går bra. Du kan innrømme det nå.
Ingen flere løgner.
-Ikke mer skjuling. -Nei, det er ikke sant.
-Jeg sverger. -Det er derfor du har sånn skyldfølelse.
-Nei. -Hvorfor du skjuler deg for dine venner.
-Hvorfor du skjuler deg for verden. -Nei.
Og hvorfor du sent på kveldene
skulle ønske du fulgte etter meg.
Fulgte etter meg, inn i døden.
-Det er derfor jeg er her, Max. -Nei.
-For å få slutt på lidelsen din. -Nei.
Det er på tide, Max.
På tide at du
blir med meg.
Max, du må komme deg ut! Hører du meg?
-Max! -Du må komme deg ut!
Ring Nancy og Robin! Hent dem!
Ring Nancy og Robin! Løp!
Vær så snill, Max!
Helvete!
Nancy? Robin? Hører dere? Det er kode rød. Hører dere?
Robin!
Du hører ikke etter. Vår venn er i fare.
Skal jeg liksom tro på noe dere sier nå?
Det er sant.
Dere kan gi sippehistorien til politiet.
-Gå, da. -Ikke rør meg!
Victor sa at alt ble slått på den natten i huset,
men han nevnte spesielt musikk.
Han sa musikk spilte.
Og da vi spurte ham om engelen, så begynte han å nynne.
Say nighty-night and kiss me…
-"Dream a Little Dream of Me". -Ella Fitzgerald.
-En englestemme. -Ja.
Hatch sa at musikk kan nå deler av hjernen som ord ikke kan.
Kanskje det er nøkkelen, et anker.
-Et anker i virkeligheten. -Verdt et forsøk.
-Vi kan løpe fra dem. -Hva?
-Til bilen. -Ok.
Husk at jeg har dårlig koordinasjon.
Tok meg seks måneder lenger å gå enn de andre barna.
-Følg meg. -Nei, herregud!
-Hei! -Kom tilbake!
Askepott, du mistet skoen din!
Stopp!
Løp!
Herregud!
Du kan ikke skjule deg for meg, Maxine.
Kom igjen!
-Stopp! -De er der!
Hei!
-Kjør! -Kom dere ut av bilen!
Ut av bilen.
Fy flate!
Du løper så rart.
Robin… Dette er kode rød. Jeg gjentar, kode rød!
Dustin, det er Robin. Vi hører.
Fy satan. Endelig!
Vær så snill, si at dere har en løsning.
Lucas!
Dustin!
Lucas, hjelp! Dustin!
Max, du må ut!
-Hører du… -Dere!
-Hva er det? -Hvis hun hører favorittsangen sin…
Det er for mye å forklare. Favorittsang?
Hva gjør du her inne, Max?
Kom tilbake til meg.
Liker du dem, Max?
Vil du bli med dem?
Helvete!
-Kom igjen! -Ok!
-Hva er det? -Den!
Hva er favorittlåta?
-Hvilken? -Den her! Har den!
-Gi den til meg. -Fort!
-Hodetelefoner! -Nå!
Max!
-Max! -Våkne opp, Max!
Max!
Max, vi er her!
-Max! -De kan ikke hjelpe deg, Max.
Det er en grunn
til at du skjuler deg for dem.
-Max! -Våkne opp, Max!
Du hører hjemme her,
med meg.
Du er egentlig ikke her.
Å jo, men jeg er det, Max.
Jeg er det.
Max!
Jeg vil ikke ha et brev. Vi er her.
Jeg er her.
Max!
Jeg er her, Max. Jeg er her.
Det går bra.
Jeg trodde vi mistet deg.
-Jeg er her ennå. -Fy flate.
Jeg er her ennå.
Tekst: Ekaterina Pliassova