Tidligere i Star Trek: Picard...
Tunnellerne. Du sagde "gå ikke derned".
- Mor! - Der er 1.000 måder at dø på dernede.
Der gik timer, før jeg fandt dig.
Din mor led.
Hun havde brug for hjælp, men ville ikke tage imod den.
Du må få mig ud. Kom nu, Jean-Luc.
Indgik alt det i Q's plan? At du skulle genopleve de minder?
Der må ligge mere bag.
Uanset hvad er det irrelevant for det, vi prøver at fikse.
- Vi fikser tiden. Kommer Elnor så igen? - Det ved jeg ikke.
- Hvis du vil snakke... - Hvad jeg vil
er at regne ud, hvordan vi fikser tidslinjen,
ikke snakke om, hvordan det føltes at se ham dø.
Jeg vil vise jer noget.
Velkommen til La Sirena.
Jeg vil gerne have flere minder
end bare dem, hvor jeg redder dig,
inden du flyver din vej.
Hvad er der galt?
Fejl. Teleportør offline.
Rios til Raffi. Vi har store problemer.
Nej! Nej!
Du står lige nu ved en korsvej.
To mulige fremtider.
Den ene fører til, at du redder menneskeheden fra at uddø.
Eller også dør du alene.
Renée Picard går enten ombord i et rumskib
og gør en opdagelse, der gør dit arbejde forældet, eller også gør hun ikke.
Der er en mand, der vil stå i vejen for dig, som han gør for mig.
Picard?
Jeg kan sørge for, du møder ham på få minutter.
Jeg kan skaffe passende måder at skaffe ham af vejen på.
Vi ved, hvor hun vil hen.
Der er kun én grund til, Jurati vil styre teleportøren.
Dronningen vil have La Sirena.
Hun vil have et forspring på 400 år med at assimilere galaksen.
Når jeg har skibet, kan du få dit eftermæle.
Vi må forsvare det skib, hvis vi nogensinde skal nå hjem igen.
Hvis hun kommer efter skibet, kommer hun ikke alene.
Bare rolig. Det stikker kun et øjeblik.
De aktiverer teleportøren på afstand. Jeg kan ikke stoppe det.
De er her.
- Hvem er her? - Vi må ud af skibet.
Løb, løb, løb! Løb!
Jeg er ked af, jeg indblandede jer i det her. Jeg må have jer i sikkerhed.
Våben.
Løb, løb, løb!
Tja, vi har set bedre ud.
Jeg føler mig mere som mig selv.
Hvis dronningen vil overtage skibet, må vi forsvare det for enhver pris.
Med hvad?
- Er det alt? - Vi var heldige at få fat i dem.
Godt. Vi spejder. Vi befæster stillingen og sætter fælder op.
Hvor meget tid har vi egentlig?
Ingen.
Løb over og gem jer.
- Kommer hun? - Hun er allerede på skibet.
Og det er ikke alt.
BASERET PÅ "STAR TREK: THE NEXT GENERATION"
- I dækning! Løb! - Løb!
Hun vil holde os nede, mens hun overtager skibet!
Du får ikke lov at tage skibet.
Der var du jo.
Jeg kunne fornemme dig derinde. Føle dig sludre løs.
Ved du, hvordan det føles at kvæle min ven
og ikke kunne gøre noget ved det?
Lidt som at hænge uden lemmer, magtesløs.
Jeg har rodet lidt rundt i den affaldsdynge af et sind...
Wow, forresten...
...fordi jeg måtte vide hvorfor.
Millioner af arter og planeter,
og alligevel ville du altid have flere.
Perfektion tager tid, min kære.
Det har aldrig handlet om perfektion eller evolution eller noget af det pis.
Det var aldrig nok, for du er som mig.
Ensom.
For nu at bruge din egen rå talemåde: pis.
Hvorfor har du så ikke dræbt mig?
Stop. Stop.
Hvis du tager skibet, lader du Soong vinde,
og om 400 år udrydder Konføderationen hele dit Kollektiv.
Hvor snæversynet lineær.
Du kan se grenen, men ikke træet.
Nu kender vi truslen fra Konføderationen og vil forberede os.
Tiden... arbejder for os.
Fejl. Adgang kræver kode.
Ups. Kan du huske det signal, du bruger til at styre dine Borger?
Jeg brugte det til at klaske en fraktallås på skibets systemer.
Velkommen til verdens største brevvægt.
Jeg skraber koden ud af din hjerne, kvinde.
Men jeg er ikke idiot og har ikke lært koden udenad.
Jeg kan ikke stoppe dig, men jeg kan forsinke dig.
Skibet kan lave et hologram af enhver, der har været ombord.
Inklusive et kamphologram.
PROGRAM AFSLUTTET
Hvad kan jeg hjælpe med?
Jeg lagde koden ind i det sikreste sted, jeg kunne finde. Ham.
Hej, Elnor. Lad os lege fangeleg.
Med glæde.
- Hun har medbragt en hær. - Nej, hun har skabt en.
Det er ikke mennesker. Det er Borger.
Hold jer for øjnene!
- Mor? - Ja?
Kan vi lege en leg?
Hvilken leg?
Leg, hvad I vil, men lad være med at ødelægge noget.
Skal du være sådan en gnavpot, Maurice?
Det er en smuk dag.
Krige er blevet udkæmpet på smukke dage.
Foretagsomhed og opdagelser venter ikke på muligheden for regn,
har jeg hørt.
Gnavpot.
Er det dit værk? Det, du lærer ham?
- At gøre grin med sin far. - Det er almen viden.
Er det?
Han er en klog, ung mand. Men han keder sig. Alt for meget fritid.
Hvordan har du det, min skat?
Jeg har lagt mærke til... at du har været mere nærværende.
Maurice.
Vi har ikke haft en hændelse i et godt stykke tid.
Det er godt. Rigtig godt.
Måske ændrer tiderne sig til det bedre.
Mor? Hvilken leg skal vi lege?
Hvad med... gemmeleg?
Du stiller dig her sådan her.
Hold dig for øjnene og tæl til fem, og kom så og find mig.
En, to...
Kom så!
Jeg kan tælle ni.
Otte nu, men der kommer flere.
Gå indenfor. På tre.
En, to, tre.
Løb, løb, løb!
Tallinn, teleporter Rios, Teresa og drengen i sikkerhed.
- Hvad med os? - Vi må redde skibet.
En Borg med avanceret teknologi i dette århundrede?
Kan du forestille dig, hvad hun kan gøre af skade?
Jeg får dem i sikkerhed, og så kommer jeg tilbage.
Nu, Tallinn!
Sluk så for den.
Løb, løb, løb.
Læg ham ned og læg et tæppe over ham. Han er i chok. Jeg kommer tilbage.
- Du kan ikke gå tilbage. - Jeg kan ikke lade være.
Okay. Kom, kom.
Nej. Nej, nej, nej. Pokker tage dig, Picard.
ADGANG NÆGTET
De har låst mig ude.
Jeg kan ikke hjælpe dem.
Han er såret.
Han ville bare blive slået ihjel.
Vi kan ikke rykke frem.
Vi flankerer dem.
Tallinn, læg dækningsild ud. Vi trækker os tilbage gennem slottet og deler os.
Deler os?
Så har vi dobbelt så mange chancer for at nå tilbage til skibet.
Flanker dem ude på marken og tag det skide skib.
Gør det.
Picard!
Vent.
Skyd, og I vil blive beskudt langt værre.
Eller også kan I høre mit tilbud.
Jeg er ikke...
Jeg var ikke en voldelig mand, Picard. Det er alt sammen nyt for mig.
Løftet om et eftermæle afslører den råddenskab, der skjuler sig under det.
Jeg kender en fremtid værd at kæmpe for.
Det gør jeg også!
I er i undertal. Mine nye venner deromme...
Jeg har hørt, du kender til dem.
Du hjælper hende altså med at erobre skibet,
og hun tilintetgør Europa-missionen fra kredsløb i morgen,
så du... får en fremtid.
Hvorfor så denne forhandling?
Ethvert eksperiments værste fjende er den uventede variabel. Det ukendte.
Det er det, du er i mine øjne.
Så gør os begge en tjeneste.
Stop kampen. Overgiv jer.
Jeg vælger den fremtidige vej med mindst modstand,
og du og dine venner kan stadig have én.
Og hvis vi nægter?
Så følger vi en langt mere uklar vej,
og I dør på flugt.
Hvor er du, mor?
Det er bare en leg, gemmeleg. Find mig.
Mor!
I sandhed en gemmeleg.
Først må I finde os!
Som I vil.
Skyd!
Vi må hen til skibet.
- Vi må væk. - Okay.
Soong har utvivlsomt omringet stedet nu.
Hvad foreslår du så?
Vi kan ikke gå ind eller ud,
men vi kan gå ned.
Der er en række tunneller under dette hus.
Men hvor var indgangen?
Tænk hurtigere, ellers ryger mindet ud af hullet i dit hoved.
Mor? Hvor er du?
Mor?
Jeg ved, det er dig, mor.
Min dreng!
Mor?
Ja.
Ja, nu ved jeg det.
Skal vi ikke lege videre et sted med lidt mindre lys?
Et sted, hvor din klogskab har færre sanser at trække på.
Vi må af sted.
Det er bare gemmeleg nedenunder.
Men mor, far har forbudt mig at gå derned.
Vi går sammen. Alting bliver bedre.
Jeg er ikke trist mere.
Vil du være hos mig?
Så lad os komme af sted. Skynd dig.
Det er farligt.
Du er mit lys, Jean-Luc.
Det lys, der altid trækker mig frem.
Find din egen vej. Find mig.
Picard!
Herind, skynd dig! Nu!
Picard!
Mor?
Hvor er du, mor?
Det er ikke sjovt mere.
Mor?
Jeg har set dette sted i dit sind.
Hvad skete der her?
Under 2. verdenskrig
omdannede den franske modstandsbevægelse dette sted til ammunitionsdepot
og kommunikationsled til fronten.
De låste det hele af, da nazisterne invaderede.
Det var ikke det, jeg mente.
I dit minde føltes dette sted usædvanligt mørkt.
Hvad skete der?
Jeg fulgte min mor herned...
Vi legede gemmeleg, og...
Jeg mistede hende.
Eller rettere... Hun mistede sig selv.
Det er en meget farlig legeplads.
Min far sagde altid: "Der er 1.000 måder at dø på."
...1.000 måder at dø på.
Yvette? Jean-Luc?
Jean-Luc!
Tunnellerne burde føre til en lem på den anden side af vingården.
Derfra kan vi generobre skibet. Kom så.
Kom. Lad os bevæbne os. Vi har stadig en opgave.
Hør lige dig. Du lyder som en kaptajn.
Du skulle være gået ind i Stjerneflåden.
Jeg prøvede. Efter Voyager.
Stjerneflåden sagde nej, fordi...
Du var Borg?
Janeway kæmpede for mig, truede med at sige op.
Men jeg opgav og blev Ranger.
De er inde.
Der er et dusin Borger mellem os og skibet.
Et sprint på 50 meter over åbent terræn,
og vi har kun en kniv og en proptrækker.
Og en issyl.
Du ville være en rigtig god kaptajn.
- Når vi slipper ud af det her... - Vi slipper ikke ud.
Nej. Sikkert ikke.
Du kan ikke gemme dig for evigt.
Hallo.
Hvordan har han det?
Han sover. Halvt skrækslagen. Den anden halvdel synes,
det var det sejeste nogensinde.
Han minder mig om mig selv.
Gud forbyde det. Hvad laver du?
Hvis jeg kan omskrive processerne,
kan jeg måske få adgang til panelet.
- Jeg vil omskrive din hjerne. - Jeg må tilbage.
Dine venner dør, fordi du er for såret til at hjælpe.
Bare fordi vi har bedøvet dit sår, er armen ikke i orden.
Sæt dig så ned.
Hvilken en af de her kan trække en kugle ud?
Den der, håndterminalen.
Er det rigtigt? En hel skadestue i ens lomme.
Ret fedt, ikke?
Du aner ikke, hvordan det er for mig, vel?
En mirakelkur omgivet af mirakler.
Og jeg ved, om I vinder eller ej, at jeg må give slip på dem.
Vis mig din arm.
Så hvor er du, Picard?
Søg efter andre indgange.
Jean-Luc?
Mor?
Er du herinde?
Du vandt...
...og jeg er fortabt.
Lad os gå op igen, ikke?
Drikke te, spise aftensmad,
og i aften kan du vise mig flere stjernebilleder.
Stjerner...
Ja. Ja.
Vidste du, at rummet er så stort, så uendeligt,
...at det tager milliarder af år for det lille lysglimt
at foretage den ensomme rejse fra sin stjerne til vores øjne?
Gløden, du ser på nattehimlen, Jean-Luc, det vidunderlige lys,
er bare et ekko af en stjerne, der for længst er død.
Ligesom mig.
Når du husker mig, Jean-Luc, så lov mig...
Lov mig, at du vil glemme en døende stjernes kulde...
...og i stedet huske hendes lys
og den uendelige kærlighed, hun i så høj grad følte for dig.
Yvette? Yvette?
Jean-Luc! Hvor er I?
Bemærkelsesværdigt. Jeg har kun set det én gang, gennem et barns øjne.
Og sådan husker du det?
Kom. Vi må af sted. Bare dig og mig.
Mor!
Mere eller mindre.
Jean-Luc! Gudskelov, der var du.
Hvad blev der af din mor?
Jeg fandt hende, men min far låste hende inde i det der rum.
Vær nu sød.
Luk mig ud, Jean-Luc. Vil du ikke nok?
Kun du kan redde mig.
Luk mig ud.
Så jeg åbnede døren...
- Hvad var det? - De har fundet os.
Der. Den dør.
Den er låst.
Ja!
Af sted!
Jeg sagde, du ikke kunne skjule dig.
Hvem siger, jeg skjuler mig?
Raffi?
Elnor?
Jeg er ikke Elnor.
I hvert fald ikke 100%.
Men ægte nok til sige, det er dejligt at se dig.
Jeg har savnet dig, Raffi.
Vi har ikke meget tid.
Måske kan jeg få adgang til skibets systemer...
Seven, systemerne er låst. Jeg er nøglen.
Jurati har skjult koden i mig for at sikre den.
Hun bekæmper dronningen.
- Kan du give mig adgang, Elnor? - Vent lige.
Hvis vi låser skibets systemer op, kan hun få adgang til dem.
Vi giver dronningen, hvad hun ønsker.
Hvis ikke har vi intet forsvar.
Stol på mig. Jeg har en idé.
- Skibets systemer låst op. - Okay.
Jeg må åbne en luge og rydde vejen til teleportørerne.
Vent, Elnor. Hør på mig.
Hør nu... Jeg ved godt, du ikke rigtig er ham. Det ved jeg.
Jeg holdt dig ikke hos mig,
fordi jeg var bange for, at du skulle være alene.
Jeg holdt dig tilbage, fordi jeg var bange for at være alene.
Raffi...
Jeg deler mindet om Elnors sidste åndedræt,
nok til at vide, at hans sidste tanker om dig ikke handlede om skyld,
men om kærlighed.
Vejen er ryddet. Kom så.
Hvilken vej?
Den venstre går dybere ind i slottet, den højre ud til markerne.
Kom.
- Nej. Denne vej! - Hvad?
Kom så.
Tilgår teleportørerne.
Hvad du end laver, gør det hurtigere.
Jeg holder dem væk så længe som muligt.
Seven...
Nå, vi er vist ved at genvinde fordelen.
Er vi næsten ude?
Der er en udgang i solariet. Kom.
Din plan lykkedes. Jeg kan kun opfange en Borg ombord.
- Seven... - Ja.
Teleporterer hende til arresten.
Hun har en teleportinhibitor.
Tre mod én virker ikke fair.
Tving os ikke til det her, Jurati.
Jeg ved, du er derinde. Jeg ved, du kan kæmpe imod.
Vi har dig på kornet.
Har I det?
Seven! Nej!
Computer, overfør primær styring til mig.
Computer, sæt kurs mod Delta-kvadranten.
Vi har 400 år mere til at udvide Kollektivet.
Hun dør, hvis jeg ikke kan stoppe blødningen.
Gør det ikke.
Jeg har absorberet millioner af sprog,
og der er nogle få fælles ord.
"Kærlighed" er ét af dem.
"Håb" og "frygt".
Og ét mere er meget almindeligt.
"Håbløshed."
Arter trives uden kærlighed.
Kongeriger erobrer uden frygt.
Men det ligger i alle organiske tings uperfekte natur
at udkæmpe et slag, der ikke kan vindes, imod en fjende, der ikke kan besejres...
Døden.
Nu kan vi komme hen til skibet.
Jeg er vant til forsvundne laboratorierotter.
Hvis man vil fange dem, følger man dem ikke gennem labyrinten.
Man tvinger dem til overfladen.
Hvorfor græder jeg?
Det er ikke dine tårer.
Det er mine.
De samme kemikalier, du brugte til at tage styringen,
dopamin og adrenalin,
produceres ikke kun af et par drinks og en inspirerende sang.
Sorg, tab, fortvivlelse.
Når du skader mine venner,
brygges den samme neurale suppe,
men denne gang lod den mig tage noget styring tilbage.
Umuligt.
Du kunne have været godt på vej, hvis du havde vist lidt nåde.
Soong, du forstår ikke den fremtid, du skal til at skabe.
Blomstrende. Velstående.
Jeg har hørt, at vi er elsket galaksen over.
Frygtet.
Hvad er det her?
Borgernes historie.
Den eneste historie, der betyder noget. Afslutningen.
Sådan, som det altid ender for jer...
En ensom Borg-dræber og en forenet Føderation, der kommer efter jer.
På grund af jeres overvældende, Ikaros-værdige arrogance.
Hvis ævl er dit foretrukne våben, kan jeg godt vente.
- Du kan ikke være trist for evigt. - Regn det selv ud.
I dette og alle andre universer taber I altid.
Derfor kæmper I så hårdt.
I lever med jeres arts dødsdom i uendelige tidslinjer.
I frygter tab, ligesom vi gør.
I længes efter, hvad vi alle længes efter:
En forbindelse.
Et langt liv, opdagelser.
Men I tilbyder det uden et valg.
Jeg siger bare: Hvad nu, hvis vi spørger om det?
Du og jeg.
Endelig noget, der ligner en pointe.
Galaksen er fuld af liv, der skal reddes.
Et af dem ligger for dine fødder nu.
Vi må skabe vores egen skæbne.
Kaptajner på skibe og virksomhedsledere.
For mænd som os er kærlighed og frygt...
...det samme.
Et middel til at nå målet.
Du ville ende med en kohorte af døende.
Skal vi rekruttere fra forladte skibe, rummets vraggods?
Skal vi samle skrot?
Og tilbyde nye chancer.
Hvad, hvis vi tager dette skib og bygger bedre Borger?
Et rigtigt Kollektiv, ikke bygget på assimilering, men på frelse.
Tænk over det.
Et Borg-kollektiv, der accepterer sine medlemmers særpræg.
Du beder os acceptere svaghed.
Jeg påstår, at det, I har afvist som svaghed, faktisk er styrke.
Samarbejde.
Dit forslag er absurd.
Men ikke fuldkommen uinteressant.
Forestil dig medlemmer, der vil kæmpe endnu mere for det, de har valgt.
De ville aldrig lide nederlag, for de ville ikke få fjender.
De ville ikke blive forkastet og erstattet.
Forbindelserne kunne vokse og blive dybere.
Ligesom med Seven.
Elskede du hende ikke engang?
Og var hun ikke...
...det bedste af, hvad vi kunne blive?
Hun brugte sin Borghalvdel til at tjene sin menneskelighed.
Lad os bygge et univers af folk som Seven.
Lad os starte med den her.
Sikke en skam.
I en anden fremtid var vi måske blevet venner.
Farvel, Picard.
System genstartet.
Nu har jeg den vist.
- Ti procent. - Hvad, hvis du ikke må tage den?
- Hvad, hvis du ikke må gå? - 20 procent.
Hvis jeg gerne vil se dig igen eller sådan noget vanvittigt noget?
- Jeg hører ikke hjemme her. - Hvorfor ikke?
Fremtiden har da helte nok.
- Synes du ikke? - 40 procent.
Tro mig, jeg har overvejet det. Det har jeg virkelig.
Det er ikke min tidslinje.
- Fremtiden er din og hans. - 60 procent.
Jeg prøver bare... at beskytte den.
Hvad, hvis din fremtid er her, og det altid var meningen?
80 procent.
95 procent.
Teresa, jeg...
Lad være... Nej, du må ikke.
Lad være.
Nej! Du slår hende ihjel!
Man behøver nok ikke være fra fremtiden for at affyre den her.
Nej.
Men man skal have det rette DNA for at låse den op.
Hvis du holder den for længe, så...
Bang.
Hun overlever.
Men hendes frelse har en pris.
Jurati?
Er det dig?
Ja.
Nej.
Jeg tror, vi er ved at blive til noget nyt.
Noget bedre.
Seven.
Jeg må hen til skibet.
Og det var forresten så lidt.
Luk mig ud, Jean-Luc.
Vær nu sød.
Så jeg åbnede døren.
Jeg husker det underligste minde.
Følg det.
Se, hvor det fører dig hen.
Der er øjeblikke, vi ønsker, vi kunne vende tilbage til.
Minder. Stykker af livet, der leves baglæns.
I de øjeblikke kan tragiske afslutninger måske omdannes til lykkelige begyndelser.
Øjeblikke med tab kan blive til gevinster.
Jeg husker nu,
i et tåget, ekstremt melankolsk øjeblik,
at min mor hængte sig her på dette sted.
Og på trods af alt det, jeg har levet, alt det, jeg har set og gjort,
er det vel dette øjeblik, jeg har forhindret mig selv i at huske.
Dette øjeblik, jeg ikke har magt til at ændre.
Min mor var syg, har jeg fået at vide.
Men jeg mente bare, hun var inspireret.
Den aften havde min far låst hende inde på hendes værelse for hendes egen sikkerhed.
Måske også for min.
Men hun tryglede mig om hjælp.
Fortalte mig, hvor meget hun havde brug for mig
og min hjælp.
Det er denne del, jeg har brugt hele mit liv på at forsøge ikke at huske.
Jeg troede, jeg reddede hende.
Efter han faldt i søvn,
lukkede jeg hende ud.
Havde jeg ladet døren forblive låst, var hun måske blevet en gammel kvinde.
Jeg forestillede mig hende ofte som ældre...
Hun tilbød mig en kop te...
...eller spurgte, om jeg ville sludre.
Denne hovednøgle blev flyttet rundt i hele huset.
Jeg ville ønske, den ikke var endt i min hånd den dag.
Jeg elskede hende.
Desperat.
Kærlighed kan medføre stor sorg...
...og voldsom smerte.
Og ufattelig skyldfølelse.
En årsag til at flygte fra os selv eller væk fra hinanden.
Kærlighed kan være en forbandelse.
Men den er altid og i høj grad...
...en gave.
Jeg har været det her. Jeg har været...
...Seven længere, end jeg nogensinde var Annika.
Det var rart at være...
...almindelig.
Det er umuligt.
Uanset hvordan du fremstår, som Borg eller menneske,
er du den mest ekstraordinære person, jeg kender.
Hele dit liv er du flygtet fra de her... Fra det her.
Jeg kan ikke lade være med at tænke på, hvor meget mere du ville kunne,
hvor meget mere du kunne blive...
...hvis du stoppede op.
Vi må af sted.
Du må ikke lade hende gøre det. Hvad hun end har lovet, kan vi...
Uanset hvem du er nu,
er halvdelen af dig vores ven.
Med tiden kunne I måske alle blive det.
Med tiden. Måske.
Men nu må en aftale overholdes.
Et skib for et liv er en mere end fair byttehandel.
Og oplys venligst jeres admiral om...
...at der ikke bliver brug for en Borg-dræber i fremtiden.
Ikke på grund af os.
Og sig det følgende:
Missionen må ikke blive udsat.
Hvis det skal lykkes, må der være to Renée'er.
En, der overlever, og en, der dør.
- Hun tog mit skib. - Mit skib.
Hun gav det til dronningen, Jurati, i bytte for Sevens liv.
Seven... Klarer du den?
Jeg er mig selv.
Nå, vi har mistet en ven,
men vi har genvundet os selv.
Og vi får brug for alle, hvis det skal lykkes.
Soong er stadig derude.
Han er ikke typen, der giver op.
Han fik ikke fat i jeres skib,
men han finder andre måder at stoppe Europa-missionen
Og Renée.
Eller værre endnu.
Picard, Agnes efterlod en besked til dig.
Hvis det skal lykkes, må der være to Renée'er.
En, der overlever, og en, der dør.
Jeg nægter at acceptere et udfald, der ikke er sket endnu.
Kom. Vi har en opgave at udføre.
ORIGINALT STAR TREK-TEMA AF ALEXANDER COURAGE
Tekster af: Søren B. Lykke