Detta har hänt...
Tunnlarna. Gå inte, sa du.
- Maman! - Man kan dö på tusen sätt där nere.
Jag fann dig inte på flera timmar.
Din mor led.
Hon behövde hjälp, men vägrade ta emot den.
Du måste få ut mig. Snälla Lean-Luc.
Ingick allt detta i Q:s plan? Att du genomlevde dessa minnen?
Det ligger mer bakom, det vet du.
Vad det än är, så är det oviktigt för det vi försöker göra.
- Återkommer Elnor om vi återställer tiden? - Jag vet inte.
- Om du vill prata... - Vad jag vill är
att hitta ett sätt att återställa tidslinjen,
inte prata om hur det kändes att se honom dö.
Jag vill visa er en sak.
Välkomna till La Sirena.
Jag vill ha mer i min minnesbank
än alla gånger jag räddade dig.
Innan du flyger din väg.
Vad är det?
Felfunktion. Transportören avstängd.
Rios till Raffi. Vi har stora problem.
Nej!
Du står inför ett vägval.
Två framtider.
I den ena räddar du mänskligheten från utplåningens rand.
I den andra dör du ensam.
Antingen bordar Renée Picard ett rymdskepp
och gör en upptäckt som gör ditt arbete förlegat, eller så stannar hon här.
En man kommer att stå i din väg, liksom han nu står i min väg.
Picard?
Jag kan ordna ett möte med honom inom några minuter.
Och jag kan förse dig med medel för att göra dig av med honom.
Vi vet vart han är på väg.
Det finns bara ett skäl till att Jurati vill ha transportören.
Drottningen tänker ta La Sirena.
Hon vill ha 400 års försprång i assimileringen av galaxen.
När jag har skeppet, kan du få ditt eftermäle.
Vi måste försvara skeppet för att kunna ta oss hem igen.
Om hon tänker ta skeppet kommer hon inte ensam.
Lugn. Det svider bara lite.
De fjärrstartar transporten. Jag kan inte stoppa den.
De är här.
- Vem då? - Vi måste lämna skeppet. Kom!
Fort, fort!
Förlåt att jag drog in er i det här. Ni måste komma i säkerhet.
Vapen.
Fort! Fort!
Tja, vi har sett bättre ut
Jag börjar känna mig mer som mig själv.
Om drottningen tänker ta över skeppet måste vi försvara det till varje pris.
Försvara med vad?
- Är det allt du tog med? - Vi hade tur som fick de här.
Vi rekognoscerar. Förstärker våra positioner och gör fällor med vad vi har.
Okej, men hur mycket tid har vi?
Ingen alls.
- Gå och göm er där. - Kom.
- Kommer hon? - Hon är redan på skeppet.
Och de är många fler.
BASERAD PÅ "STAR TREK: THE NEXT GENERATION"
- Ta skydd! - Fort!
Hon tänker hålla oss fast här medan hon tar över skeppet.
Jag låter dig inte ta skeppet.
Där har vi dig.
Jag kunde känna din närvaro där inne. Hur du pratade på.
Vet du hur det känns att klämma åt handen om min väns strupe
och inte kunna göra nåt åt det?
Lite som att hänga maktlös, utan lemmar.
Jag har rotat runt i den där skräphögen till hjärna...
...oj, förresten...
...för jag måste få veta varför.
Miljoner arter, planeter,
och ändå behövde du alltid mer.
Perfektion tar tid, kära du.
Det handlade aldrig om perfektion eller evolution eller sånt skitsnack.
Det räckte aldrig, för du är precis som jag.
Ensam.
För att använda ditt eget grova språk: skitsnack.
Så varför har du inte dödat mig?
Stopp.
Om du tar skeppet låter du Soong vinna,
och om 400 år utplånar Konfederationen hela ditt Kollektiv.
Så myopiskt linjärt.
Du ser grenen men inte trädet.
Nu vet vi om hotet från Konfederationen och kommer att förbereda oss.
Tiden är på vår sida.
Felfunktion. Nyckelkod krävs för åtkomst.
Ojsan. Du vet signalen du använde för att styra dina borger?
Jag använde den till att låsa skeppets system.
Välkommen till världens största pappersvikt.
Jag ska krama koden ur din hjärna, kvinna.
Fast jag är ingen idiot, så jag memorerade den inte.
Jag kunde inte stoppa dig, men sinka dig.
Skeppet kan visst göra ett hologram av alla som nånsin varit ombord.
Inklusive ett stridshologram för nödfall.
STRIDSHOLOGRAM KOMPLETT
Hur kan jag stå till tjänst?
Jag la in den digitala nyckeln på säkrast möjliga plats. I honom.
Tjena, Elnor. Nu leker vi gömma nyckel.
Gärna.
- Hon tog med en armé. - Nej. Hon skapade en.
Det där är inte människor, utan borger.
Håll för ögonen!
- Mamma? - Ja?
Kan vi leka en lek?
Vad för en lek?
Lek vad du vill, bara du inte har sönder nåt.
Maurice, måste du vara en sån surkart?
Det är en härlig dag.
Krig har utkämpats på härliga dagar.
Man ställer inte in arbete och forskning för risk för lite regn,
har jag hört.
Surkart.
Det är ditt fel, eller hur? Är det vad du lär honom?
- Att driva med sin pappa. - Det är allmänt känt.
Är det?
Han är en smart ung man. Uttråkad. Han har för mycket ledig tid.
Och hur mår du nuförtiden, älskling?
Jag har märkt på sistone att du har varit lite mer närvarande.
Maurice.
Inga incidenter på länge nu.
Det är bra. Väldigt bra.
Kanske går vi mot bättre tider.
Maman, vilken lek ska vi leka?
Kanske kurragömma?
Ställ dig här...
...håll för ögonen och räkna till fem, och kom och hitta mig.
Ett, två...
Kom igen!
Jag ser nio.
Åtta nu, men det kommer fler.
Gå in. På tre.
Ett, två, tre.
Spring!
Tallinn, stråla Rios, Teresa och pojken i säkerhet.
- Vi, då? - Vi måste rädda skeppet.
En borg med avancerad teknik i detta århundrade?
Tänk vilken skada hon skulle åstadkomma?
Jag för dem i säkerhet men kommer strax tillbaka.
Tallinn, nu.
Stäng av nu.
Fort.
Lägg honom och lägg en filt på honom. Han är chockad. Jag återkommer.
- Du kan inte återvända. - Det är min plikt.
Kom igen nu.
Nej. Nej. Förbanne dig, Picard.
ÅTKOMST NEKAD
De har låst mig ute.
Jag kan inte hjälpa dem.
Han är sårad.
Om han försöker hjälpa oss tar han kål på sig.
Vi kan inte avancera.
Vi gör en kringgående rörelse.
Tallinn, ge täckeld. Vi retirerar genom slottet och delar på oss.
Dela på oss?
Det fördubblar chanserna att nå skeppet om vi delar på oss.
Vi går runt dem och tar skeppet.
Gör det.
Picard!
Vänta.
Om ni skjuter, får ni dubbelt igen.
Eller lyssna på mitt förslag.
Jag är ingen...
Nåja, jag var ingen våldsam man, Picard. Det här är nytt för mig
Eller så avslöjar löftet om ett eftermäle rötan som är dold där under.
Jag vet en framtid värd att kämpa för.
Jag också!
Ni är i underläge. Och mina nya vänner här,
tja, du är visst bekant med dem.
Du tänker alltså hjälpa henne att ta skeppet,
hon skjuter ner Europa-uppdraget från rymden imorgon,
och du har en framtid.
Så varför parlamentera?
Varje experiments fiende är den osäkra variabeln, det okända.
Det är vad du är för mig.
Så gör oss båda en tjänst.
Avbryt. Kapitulera.
Jag följer minsta motståndets väg mot framtiden,
och du och dina vänner kan fortfarande ha en.
Och om vi säger nej?
Då väljer vi våldets väg,
och ni dör medan ni flyr.
Maman, var är du?
Det är bara en lek, kurragömma.
Maman!
Kurragömma, just det.
Du måste hitta oss först!
Som ni vill.
Eld!
Vi måste ta oss till skeppet.
- Vi måste härifrån. - Okej.
Soong har säkert omringat det här stället nu.
Vad föreslår du?
Vi kan varken gå in eller ut.
Men vi kan gå under.
Det finns en rad tunnlar under huset.
Men var fanns ingången?
Tänk fortare, annars försvinner minnet genom hålet i huvudet.
Maman, var är du?
Mor?
Mor, jag vet att det är du.
Pojken min!
Maman?
Ja.
Ja, jag vet.
Vi fortsätter där det är mindre ljust.
Där din klipskhet har färre sinnen till sitt förfogande.
Vi måste gå.
Det är bara en lek, kurragömma, där nere.
Men maman, pappa har förbjudit mig att gå dit ner.
Vi går. Allt ska bli bättre.
Jag ska inte vara ledsen.
Vill du vara med mig?
Så kom. Fort.
Det är farligt.
Du är mitt ljus, Jean-Luc.
Ljuset som alltid lockar fram mig.
Finn din egen väg. Hitta mig.
Picard!
In hit, fort!
Picard!
Mor?
Mor, var är du?
Det är inte roligt längre.
Maman?
Jag har sett den här platsen. I ditt psyke.
Vad har hänt här?
Under andra världskriget
använde franska motståndsrörelsen stället som ammunitionslager
och ett sätt att kommunicera med fronten.
De bommade igen alltihop när nazisterna invaderade.
Det var inte det jag menade.
I ditt minne kändes den här platsen ovanligt mörk.
Vad hände här?
Jag följde min mor hit ner...
...för att leka kurragömma, och...
...jag tappade bort henne.
Eller snarare... tappade hon bort sig själv.
Det här är en mycket farlig lekplats.
Min far brukade säga: "Det finns tusentals sätt att dö."
...tusentals sätt att dö.
Yvette? Jean-Luc?
Jean-Luc!
Tunnlarna ska leda till en lucka på andra sidan vingården.
Därifrån kan vi ta tillbaka skeppet. Kom.
Kom igen. Beväpna er. Vi har ett jobb att göra.
Hör på dig. Du låter som en kapten.
Du borde ha gått med i Stjärnflottan.
Jag försökte. Efter Voyager.
Stjärnflottan stängde av mig för att...
Du var en borg?
Janeway kämpade för mig, hotade ta avsked, men...
...jag gav upp det och blev Ranger.
De är inne.
Vi har ett dussin borger mellan oss och skeppet,
40 meter öppen terräng att löpa över,
och våra enda vapen är en kniv och en korkskruv.
Och en ishacka.
Du skulle göra dig bra som kapten.
- När vi har klarat oss igenom det här... - Det gör vi inte.
Nej, troligen inte.
Du kan inte gömma dig hur länge som helst.
Hej.
Hur mår han?
Han sover.
En del av honom är skräckslagen,
och den andra delen tycker att det här är det coolaste han sett.
Han påminner om mig.
Gud förbjude. Vad gör du?
Om jag kan koppla om subrutinerna
kanske jag kan återfå åtkomst till panelen.
- Jag skulle vilja koppla om din hjärna. - Jag måste tillbaka.
Du får dina vänner dödade, för du är för sårad för att hjälpa.
Att vi bedövade såret betyder inte att din arm är okej.
Sätt dig nu.
Med vilken sån här grej kan jag ta ut en kula?
Den där, tricordern.
Verkligen? En hel akututrustning som ryms i fickan?
Rätt coolt, va?
Du fattar inte hur det här är för mig, va?
En mirakelkur omgiven av mirakler.
Och veta att hur det än går måste jag ge upp dem sen.
Visa mig din arm.
Så var är du, Picard?
Sök efter andra ingångar.
Jean-Luc?
Maman?
Är du här inne?
Du vann...
...och jag är vilse.
Vi går upp igen, okej?
Vi dricker te, äter kvällsmat,
och ikväll kan du lära mig fler stjärnbilder.
Stjärnor...
...ja, ja.
Visste du att rymden är så stor, så oändlig,
att det tar miljarder ljusår för den där lilla ljuspricken
att göra sin ensamma resa från stjärnan till våra ögon?
Det strålande ljuset du ser på natthimlen
är faktiskt bara ett eko av en stjärna som är slocknad sen länge.
Som jag.
När du minns mig, Jean-Luc, så lova...
...lova att ignorera en döende stjärnas kyla...
...och istället minnas hennes ljus
och den oändliga kärlek hon hyste för dig.
Yvette!
Jean-Luc! Var är du?
Märkligt. Jag såg bara det här en gång, och det var genom ett barns ögon.
Är det så du minns det?
Kom. Vi måste gå. Det är bara du och jag.
Maman!
Mer eller mindre.
Jean-Luc! Tack och lov! Där är du.
Vad hände med din mor?
Jag fann henne, men min far låste in henne i det där rummet.
Snälla.
Släpp ut mig, Jean-Luc. Snälla.
Bara du kan rädda mig.
Släpp ut mig. Jean-Luc!
Så jag öppnade dörren...
- Vad var det? - De har hittat oss.
Där! Den dörren!
Den är låst!
Ja!
Undan!
Jag sa ju att du inte kunde gömma dig.
Vem sa att jag gömde mig?
Raffi?
Elnor?
Jag är inte Elnor.
Inte precis, åtminstone.
Men verklig nog att säga att det är gott att se dig.
Jag har saknat dig, Raffi.
Vi har ont om tid.
Om jag kan komma in i skeppets system...
Seven, systemen är låsta, och jag är nyckeln.
Jurati dolde kodengrammet i mig för att skydda det.
Hon bekämpar ännu drottningen där inne.
- Elnor, kan du ge mig åtkomst? - Vänta lite.
Om vi låser upp skeppets huvudsystem, kan hon få åtkomst till dem.
Vi ger drottningen precis det hon vill ha.
Men det är enda sättet att försvara oss mot henne.
Lita på mig. Jag har en idé.
- Skeppets system är upplåsta. - Okej.
Jag måste öppna en lucka och rensa kanalen till transportörerna. Var beredda.
Elnor, vänta. Lyssna på mig.
Alltså... jag vet att du inte är han på riktigt. Jag vet.
Jag hade dig inte hos mig
för att jag var rädd att du skulle bli ensam.
Jag höll dig tillbaka, för jag var rädd att bli ensam själv.
Raffi,
jag delar minnet av Elnors sista andetag,
nog för att veta att hans sista tankar om dig inte handlade om skuld,
utan om kärlek.
Kanalen är öppen. Kom.
Åt vilket håll?
Den vänstra tunneln går in under huset, den högra går till fälten.
Kom.
- Nej. Den här vägen! - Va?
Kom.
Öppnar transportörerna.
Vad du än gör, gör det snabbare.
Jag uppehåller dem så länge som möjligt.
Seven...
Vi verkar ha fått övertaget igen.
Är vi ute snart?
Det finns en utgång i solariet. Kom.
Din plan lyckades. Jag upptäcker bara en borg kvar ombord.
- Seven... - Jag ser.
Transporterar henne till finkan.
Hon har en transportinhibitor.
Tre mot en är knappast rättvist.
Jurati, tvinga oss inte att skjuta.
Jag vet att du är där inne, att du kan göra motstånd.
Du har ingen chans.
Jaså?
Seven! Nej!
Dator, överför de primära kontrollerna till mig.
Dator, sätt kurs på Delta-kvadranten.
Vi har ytterligare 400 år på oss att utvidga Kollektivet.
Hon dör om jag inte stoppar blödningen.
Gör inte det här.
Jag har absorberat miljoner språk,
och det finns några gemensamma ord bland dem.
"Kärlek" är ett.
"Hopp", och "fruktan".
Och ännu vanligare...
..."fåfänglighet".
Arter kan blomstra utan kärlek.
Kungariken kan erövra utan fruktan.
Men det ligger i alla organiska tings bristfälliga natur
att utkämpa ett fåfängt krig mot en oövervinnlig fiende...
...döden.
Nu kan vi ta oss till skeppet.
Jag har vana av laboratoriemöss.
För att fånga en, följer man den inte genom labyrinten.
Man tvingar upp den till ytan.
Varför gråter jag?
Det är inte dina tårar.
Det är mina.
Samma kemikalier som du använde för att ta kontrollen...
...dopamin och adrenalin...
...produceras inte bara av några drinkar och en romantisk sång.
Sorg, förlust, desperation.
I princip det som händer när du skadar mina vänner,
alstrar samma nervsoppa,
men den här gången lyckades jag få tillbaka en viss kontroll.
Omöjligt.
Du kunde ha varit på väg nu, om du bara hade visat lite misskund.
Soong, du förstår inte den framtid du håller på att skapa.
Blomstrande. Välmående.
Vi är visst älskade över hela galaxen.
Fruktade.
Vad är det här?
Borgernas historia.
Nåja, den enda historia som räknas. Slutet.
Som det alltid slutar för dig...
...en ensam borg-dräpare, en enad Federation, de jagar dig.
De jagar för din oerhörda arrogans i Ikaros-klass.
Om du tänker prata ihjäl mig, kan jag vänta.
- Man kan inte vara evigt sorgsen. - Tänk efter.
I detta eller andra universum, förlorar du ändå alltid.
Därför kämpar du så hårt.
Du hör dödsklockan för din ras ljuda över oändliga tidslinjer.
Du fruktar förlust precis som vi.
Du längtar efter samma sak som vi andra.
Anknytning,
långt liv, upptäckter.
Men du erbjuder det utan valmöjlighet.
Jag tänker, om vi ber om det?
Du och jag.
Äntligen antydan till en poäng.
Galaxen är full av liv som behöver räddas.
Ett av dem ligger vid dina fötter just nu.
Vi måste skapa vårt eget öde.
Ledare för skepp eller ledare för verksamheter.
För män som oss är kärlek och fruktan...
...samma sak.
Ett medel för ett ändamål.
Ska jag rädda en kohort från att dö?
Rekrytera från förfallna skepp, vrakspillror i rymden?
Ska vi samla ihop skrot?
Och erbjuda andra chanser.
Om vi skulle ta det här skeppet och bygga ett bättre borgsamhälle?
Ett verkligt Kollektiv, inte baserat på assimilering utan på räddning.
Tänk, bara.
Ett borg-kollektiv som bejakar sina medlemmars särprägel.
Du ber oss att bejaka svaghet.
Jag påstår att det du har avskrivit som svaghet faktiskt är styrka.
Samarbete.
Ditt förslag är absurt.
Men inte helt ointressant.
Tänk dig medlemmar som kämpar hårdare för det de väljer.
Som inte förlorar slag, eftersom de saknar fiender,
som inte bara kasseras och ersätts.
Anknytningar kan växa och fördjupas.
Som med Seven.
Älskade du inte henne också en gång?
Och var inte hon...
...det bästa av det vi kan bli.
En som använder sin borg-natur för att betjäna det bästa i sin mänskliga sida.
Låt oss bygga ett universum av olika Seven.
Låt oss börja med den här.
Det är egentligen synd.
I en annan framtid kunde vi nog ha blivit vänner.
Farväl, Picard.
Systemet startar om.
Nu har jag det.
- Tio procent. - Om jag inte vill att du ska fatta?
- Om jag inte vill att du ska fara? - Tjugo procent.
Om jag vill se ditt ansikte igen, eller nåt annat galet?
- Teresa, jag hör inte hemma här. - Varför?
Framtiden har nog med hjältar ändå.
- Eller hur? - Fyrtio procent
Tro mig, jag har tänkt på det. Det har jag.
Det här är inte min tidslinje.
- Framtiden är din. Och hans. - Sextio procent.
Jag försöker bara skydda den.
Tänk om din framtid är här, och alltid var tänkt att vara det?
Åttio procent.
Nittiofem procent.
Teresa, jag...
Nej, gör inte det här.
Snälla.
Nej, du dödar henne!
Man behöver nog inte vara från framtiden för att avfyra den här.
Nej.
Men man måste ha rätt DNA för att låsa upp den.
Om man håller i den för länge...
...pang.
Hon överlever.
Men att rädda henne hade ett pris.
Jurati?
Är det du?
Ja.
Nej.
Jag tror att vi håller på att bli nåt nytt.
Nåt bättre.
Seven.
Jag måste ta mig till skeppet.
Varsågod, förresten.
Släpp ut mig, Jean-Luc.
Snälla.
Så jag öppnade dörren.
Jag har ett så märkligt minne.
Följ det.
Se vart det leder.
Det finns stunder i tiden som vi önskar att vi kunde resa tillbaka till.
Minnen, bitar av liv som levs baklänges.
I de stunderna kan tragiska slut förvandlas till glädjefulla begynnelser,
och stunder av förlust kan förvandlas till stunder av vinst.
Och jag minns nu.
I ett dimmigt ögonblick av djup melankoli,
hängde min mor sig just här.
Och genom allt jag har levat, sett och gjort,
har jag inte tillåtit mig själv att minnas den stunden.
Denna stund som jag är maktlös att förändra.
Min mor var sjuk, sa de.
Men jag såg henne bara som inspirerad.
Den kvällen låste min far in henne i hennes rum, för hennes egen säkerhet.
Och kanske för min.
Men hon bönföll mig att hjälpa henne.
Hon sa hur mycket hon behövde mig,
behövde min hjälp.
Det är den delen jag har ägnat hela livet åt att inte minnas.
Jag trodde att jag räddade henne,
Så när han hade somnat...
...släppte jag ut henne.
Om jag bara hade låtit bli, hade hon kunnat leva ett långt liv.
Jag brukade tänka mig henne, äldre...
...erbjuda mig en kopp te.
Och be om en pratstund.
Den här huvudnyckeln vandrade runt i huset.
Jag önskar att den inte hade hamnat i min hand den dagen.
Jag älskade henne.
Djupt.
Kärlek kan vara en källa till stor sorg...
...och svår smärta.
Eller svåra skuldkänslor.
Ett skäl att fly från oss själva eller från varandra.
Kärlek kan vara en förbannelse.
Men alltid, och helt och hållet...
...är den en gåva.
Jag har varit det här. Jag har varit...
...Seven mycket längre än jag har varit Annika.
Men det var trevligt att...
...vara helt vanlig.
Det är omöjligt.
För oavsett i vilken form, borg eller människa,
är du den mest märkvärdiga person jag vet.
Hela ditt liv har du flytt från det här.
Och jag undrar hur mycket mer du skulle vara kapabel till,
hur mycket mer du kunde bli...
...om du slutade fly.
Det är dags att gå.
Vi kan inte låta henne göra det. Vad hon än har lovat, kan vi...
Vem du än är nu,
är hälften av dig vår vän.
Med tiden kanske resten också kan bli det.
Med tiden, kanske.
Men jag har ett löfte att uppfylla nu.
Ett skepp för ett liv är ett minst sagt rimligt byte.
Och vänligen informera er amiral om
att det inte kommer att behövas nån borg-dräpare i framtiden.
I varje fall inte från oss.
Och hälsa honom detta.
Uppdraget inte får uppskjutas.
För att lyckas måste det finnas två Renée.
en som lever, och en som dör.
- Hon tog mitt skepp. - Mitt skepp.
Hon gav det till drott... Jurati... i utbyte mot Sevens liv.
Seven. Hur mår du?
Jag är mig själv.
Vi har mist en vän.
Men återfunnit oss själva.
Och vi behöver vara oss själva fullt ut för att lyckas.
Soong är fortfarande försvunnen.
Och han är inte typen som ger sig.
Han gick miste om skeppet,
men han hittar säkert andra sätt att stoppa Europa-uppdraget.
Och Renée.
Eller värre.
Picard, innan Agnes for lämnade hon ett meddelande till dig.
"För att lyckas måste det finnas två Renée,
en som lever och en som dör."
Jag vägrar att godta ett resultat som ännu inte inträffat.
Kom! Vi har arbete att uträtta.
STAR TREKS LEDMOTIV AV ALEXANDER COURAGE
Undertexter: Bengt-Ove Andersson